КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
08 грудня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 372/3075/20
провадження № 22-ц/824/13924/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
скаржник - ОСОБА_1 
заінтересовані особи - Держане підприємство «Сетам», Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року у складі судді  Потабенко Л.В.
 
у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції             (м. Київ), заінтересовані особи: Державне підприємство «Сетам»,  ОСОБА_2 , -

 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державних виконавців, в якій просив визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чміля А.В. щодо складання постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від                 11 жовтня 2019 року ВП №25761230, згідно якої було накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати вказану постанову від 11 жовтня 2019 року; визнати дії заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управіння забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  Перепелиці А. щодо передачі на реалізацію до ДП «Сетам» арештованого майна протиправними.
17 вересня 2020 року представник скаржника ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, в якій просив на час розгляду скарги зупинити реалізацію на електронних торгах ДП «Сетам» житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки, що розташовані за адресою:АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви зазначав, що у зв`язку із численними порушеннями державних виконавців при проведенні виконавчих дій у ВП №25761230 та з метою об`єктивного розгляду скарги, ефективного захисту прав скаржника та забезпечення виконання рішення суду у разі задоволення скарги, є необхідним вжити заходи її забезпечення шляхом зупинення реалізації майна на електронних торгах.
Уважав, що при вирішенні питання стосовно вжиття заходів забезпечення скарги необхідно застосовувати приписи ст.ст. 149-154 ЦПК України, що регулюють питання забезпечення позову. Окрім того, звертав увагу суду на п. 1, 2, 4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року.
Стверджував, що невжиття запропонованих скаржником заходів забезпечення може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів скаржника.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції 19 жовтня 2020 року  ОСОБА_1    звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати в частині відмови у задоволенні заяви про зупинення реалізації на електронних торгах спірного нерухомого майна та прийняти постанову про зупинення реалізації нерухомого майна на електронних торгах ДП «Сетам» на час розгляду скарги.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні ухвали допущено порушення норм процесуального та матеріального права, а також неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, що призвело до обмеження прав скаржника.
ОСОБА_1 не погоджується з позицією суду, що питання зупинення проведення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця, оскільки вимогою заяви про забезпечення скарги не було зупинення проведення виконавчих дій.
Уважає, що оскільки предметом розгляду скарги є визнання дій державного виконавця при складанні постанови про арешт майна протиправними; скасування даної постанови; визнання протиправним та незаконним передачу на реалізацію нерухомого майна, то зупинення реалізації такого майна є адекватним та співмірним заходом забезпечення.
Стверджує, що районний суд не надав оцінку доводам скаржника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову.
Зазначає, що реалізація спірного майна призведе до необхідності залучення до справи нових власників такого майна, що, у свою чергу, призведе до порушення строків розгляду справи. 
Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Представник скаржника у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
ОСОБА_2 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої  ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів, таких як забезпечення скарги шляхом зупинення реалізації майна, оскільки за приписами вищевказаних норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною 1 статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову:
1)      накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
7) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
8) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
9) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чміля А.В. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 11 жовтня 2019 року описано та накладено арешт на майно: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з винесеною державним виконавцем постановою про арешт майна (коштів) боржника від 11 жовтня 2019 року, уважаючи протиправними дії заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управіння забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  Перепелиці А. щодо передачі на реалізацію до ДП «Сетам» арештованого майна, а також у зв`язку із численними порушеннями державних виконавців при проведенні виконавчих дій у ВП №25761230 та з метою об`єктивного розгляду скарги, ефективного захисту прав скаржника та забезпечення виконання рішення суду у разі задоволення скарги, ОСОБА_1 уважав необхідним вжити заходи її забезпечення шляхом зупинення реалізації майна на електронних торгах. 
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах,в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», про те, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.
Повноваження судів першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, зокрема повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.
У ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому статтями 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом зупинення реалізації майна.
Зважаючи на викладені обставини та норми Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження» і ЦПК України, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів таких як: забезпечення скарги шляхом зупинення реалізації майна, оскільки за приписами вищевказаних норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця. 
Отже, доводиапеляційної скарги колегія суддів визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення щодо забезпечення позову, не спростовують правильних висновків суду, а тому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду.
Згідно вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін як такої, що є законною та обґрунтованою. 
Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням нормматеріального тапроцесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
           Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
 Повне судове рішення складено «08» грудня 2020 року.

 
Головуючий                                                                            В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.Ф. Мазурик

                                                                                                               Л.Д. Махлай