КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 листопада 2020 року місто Київ.
 
Справа 758/16083/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11057/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                            Желепи О.В.
суддів                                    Кулікової С.В., Олійника В.І.
секретар судового засідання   Миронюк І.В.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року (ухваленого у складі судді Ларіонової Н.М., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня ) 
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-
 
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25.03.2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Затварницькою І.П., зареєстрований в реєстрі за № 346 та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати по справі, в тому числі витрати на професійну правничу роботу.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14.05.1999 року ним, за згодою та в інтересах своєї родини: дружини ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 , спільно з ОСОБА_6 в рівних долях була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна». Вказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя для постійного проживання. Зазначає, що 02.06.1999 року між ним та Кредитно-фінансовою спілкою «Експобанк» було укладено кредитний договір № 106, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в сумі 35 260 грн. з граничним терміном користування до 02.09.1999 року. Цього ж дня між позивачем, ОСОБА_6 та КБ «Кредитно-фінансова спілка «Експобанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 , була передана в іпотеку. 09.09.1999 року між позивачем, ОСОБА_6 та КБ «Кредитно-фінансова спілка «Експобанк» було укладено договір застави, відповідно до якого вищевказана квартира була передана в заставу. Вказує, що 05.09.1999 року ОСОБА_7 було придбано належну позивачу та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні, виданого приватним нотаріусом КМНО Олексюк Ю.Е. 18.12.2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. 11.03.2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. 29.08.2001 року між ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Крім того, позивач та члени його родини вселились та проживають у вищевказаній квартирі із червня 1999 року, сплачують комунальні послуги та інші платежі по утриманню даної квартири, несуть витрати на ремонт квартири та комунікації, іншого житла не мають, вказана квартира є єдиним постійним місцем проживання позивача та його родини. У 2007 році позивач домовився з відповідачем ОСОБА_2 про викуп квартири АДРЕСА_1 , а також щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу даної квартири, який планували укласти за ціною 35 000,00 дол. США, які будуть виплачуватися частинами. В період з травня по жовтень 2012 року сім`єю позивача було виплачено відповідачу ОСОБА_2 23 650,00 дол. США, що підтверджується відповідними розписками. 25.03.2017 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вважає, що  такий договір  було укладено виключно для уникнення ОСОБА_2 відповідальності та недотримання домовленостей про продаж позивачу квартири в якій він проживає разом з родиною з 1999 року. Крім того, відповідач ОСОБА_3 , ніколи не навідувався та не приходив до вищевказаної квартири та навіть не оглядав її перед купівлею. Оскільки у визначений законом спосіб позивач позбавлений права укласти договір купівлі-продажу квартири, і ним в період з травня по жовтень 2012 року, були сплачені відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 23 650,00 дол. США, однак відповідач ухиляється від укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу майна, позивач просить в судовому порядку визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25.03.2017 року не дійсним.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року в позові відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись з таким рішенням позивач 29.07.2020 року звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати таке рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
 
В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно та неправильно з`ясовано всі обставини справи.
Вказує на те, що районним судом  було позбавлено позивача права на захист його прав та інтересів у суді спеціалістом у галузі права та проведено розгляд справи у відсутність його представника. Європейський суд з прав людини у справі «Бартая проти Грузії» (заява №10978/06) дійшов висновку, що відмова суду перенести засідання за клопотанням адвоката, що брав участь у іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням ст. 6 (право на справедливий суд) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам та наданим сторонами доказам. 
Суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотань позивача про витребування матеріалів нотаріальної справи та в клопотанні про допит свідків, які б могли підтвердити факт безгрошовості укладеного договору купівлі - продажу .
Суд не врахував, що про фіктивність правочину свідчить те, що в договорі купівлі продажу зазначено, що кошти за квартиру сплачував продавець, а не покупець, а також в договорі зазначені інші параметри квартири , що свідчить про те, що укладаючи спірний договір сторони не мали на меті настання правових наслідків та переходу права власності на спірну квартиру до відповідача ОСОБА_3 .
Договір був укладений лише з метою позбавлення житла позивача, та з метою перешкодити останньому виплатити решту коштів за квартиру за домовленістю з ОСОБА_2 .
Вказує, що районним судом не надано оцінки та не прийнято до уваги доводи, викладені позивачем у позовній заяві, що призвело до ухвалення помилкового рішення.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_10 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення залишити без змін.
 
В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , представник ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.
 
Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення сторін, та їхніх представників, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційнаскарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Норми законодавства, які застосував суд першої інстанції. 
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).
Відповідно до ст. 235 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини:
14.05.1999 року ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_6 в рівних долях придбали квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна».
02.06.1999 року між ОСОБА_1 та Кредитно-фінансовою спілкою «Експобанк» було укладено кредитний договір № 106.
Пунктом 1.1 вищевказаного договору передбачено, що Банк надає позичальнику кредит в сумі 35 260,00 грн. граничним терміном користування до 02.09.1999 року відсотковою ставкою по терміновій позичці 80,0% річних, а позичальник виконує зобов`язання перед Банком по поверненню даного кредиту та відсотків за його користування.
02.06.1999 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та КБ «кредитно-фінансова спілка «Експобанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 5875, відповідно до умов якого квартира АДРЕСА_1 була передана в іпотеку.
09.09.1999 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та КБ «Кредитно-фінансова спілка «Експобанк» було укладено договір застави, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-2493, відповідно до умов якого квартира АДРЕСА_1 була передана в заставу банківській установі.
Відповідно до свідоцтва про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах) від 05.09.2000 року, ОСОБА_7 було придбано квартиру АДРЕСА_1 .
18.12.2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Межинською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 13-8497.
11.03.2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мальченко Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 867.
29.08.2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Копейчиковим І.В., зареєстрований в реєстрі за № 437.
25.03.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Затварницькою І.П., зареєстрований в реєстрі за № 346.
Судом також встановлено, що, незважаючи на вищевказані правочини, із червня 1999 року позивач разом зі своєю родиною (Дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 ) постійно проживає у зазначеній квартирі АДРЕСА_1 , сплачує усі комунальні послуги та інші платежі по утриманню квартири.
Також судом встановлено, що позивачем частинами передавались кошти відповідачу ОСОБА_2 з 2007 року. 
23.01.2017 р. позивач звернувся письмово з листом до ОСОБА_2 з пропозицією укладення договору купівлі-продажу квартири або повернути отримані від позивача в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 , кошти в розмірі 23650,00 дол.США, однак 10.03.2017 р. останній повідомив про відмову від пропозиції позивача.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва у цивільній справі № 757/6937/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 вказана сума була стягнута з останнього на користь ОСОБА_1 , як безпідставно набуті кошти за ст. 1212 ЦК України. Виконавче провадження ВП 57880029 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі даного рішення, закінчено в зв`язку з фактичним виконанням, що підтверджено постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Павлюка Н.В. від 25.01.2019 р.
Посилання позивача на безгрошовість, укладеного договору суд першої інстанції не прийняв, так як отримані за клопотанням позивача про витребування доказів документи з ПАТ «Кристалбанк» підтверджують перерахування коштів за банківськими рахунками між відповідачами в день укладання договору 25.03.2017 р. з призначенням платежу «Перерахування згідно договору купівлі-продажу квартир за адресою: АДРЕСА_1 ».
Щодо сплати ОСОБА_1 ОСОБА_2 коштів в розмірі 23 650 дол.США, та посилання позивача на те, що договір купівлі-продажу квартири від 25.03.2017 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виключно для уникнення ОСОБА_2 відповідальності та недотримання домовленостей про продаж позивачу та його родині квартири, в якій останні безперервно проживають з 1999 року, суд не взяв до уваги, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2017 року, власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_2 .
На час продажу ОСОБА_2 квартири відповідачу ОСОБА_3 , вже було відкрито провадження у справі за № 257/6937/17-ц за позовом ОСОБА_1 про повернення йому ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів, що свідчить про те, що позивач та ОСОБА_2 , так і не дійшли згоди, щодо остаточної ціни продажу спірної квартири, а тому її власник реалізував своє право на продаж своєї власності на власний розсуд, продавши її іншій особі ОСОБА_3 .
Доводи позивача та надані ним документи про оплату комунальних послуг, не свідчать про те, що укладений договір купівлі-продажу квартири між відповідачами носив фіктивний характер. Оскільки квартирою фактично користувався позивач, а не її власники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,  тому  саме він мав нести витрати на утримання житла. 
Крім того, судом встановлено, що в провадженні Подільського районного суду м.Києва (головуючий - суддя Ларіонова Н.М.) перебуває цивільна справа № 758/12798/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особи: Житлово-будівельний кооператив «Авіатор-14», Подільський районний відділ Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За даним позовом позивач просить усунути перешкоди у користуванні ним власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що на праві власності належить позивачу. Провадження у даній справі зупинено ухвалою від 06 липня 2018 р. до набрання законної сили рішенням за даним позовом ОСОБА_1 .
Наявність вказаного спору свідчить про те, що укладений між відповідачами договір не є фіктивним, а відповідач ОСОБА_3 , придбавши спірну квартиру, намагається реалізувати та захистити своє право власності, шляхом визнання такими, що втратили право на житло ОСОБА_1 та його родину та зняття їх з реєстрації .
При цьому, суд встановив, що провадження у справі № 758/12798/17 за позовом ОСОБА_3 відкрито ухвалою від 27.10.2017 р., а  даний позов ОСОБА_1 поданий 05.12.2017 р., тобто після отримання позову ОСОБА_3 . 
Дані обставини підтверджені обома сторонами та ухвалою у справі № 758/12798/17, що міститься в ЄДРСР.
Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суд встановив факт недоведеності фіктивності правочину,  та відсутності підстав для визнання його недійсним у відповідності з ст.ст. 203. 215 ЦК України. 
 
Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.
 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що  волевиявлення учасників (сторін) правочину не було вільним  , а  дії учасників (сторін) правочину не відповідали їх внутрішній волі, є не доведеними та спростовуються поясненнями обох відповідачів, які підтвердили їх намір та бажання укласти договір купівлі-продажу спірної квартири, оскільки відповідач ОСОБА_2 мав боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 , він запропонував придбати в нього спірну  квартиру, погодився зменшити ціну на суму боргу, а також повідомив, що в квартирі проживає ОСОБА_1 та його родина, яких ще потрібно буде виселяти . Відповідач ОСОБА_3 погодився на такі умови, оскільки він мав бажання повернути борги хоча б в такий спосіб.
Реальність намірів ОСОБА_3 підтверджується також його зверненням до суду з позовом про усунення йому перешкод у здійсненні права власності на спірну квартиру.
Посилання відповідача на те, що сторонами не була дотримана істотна умова договору, а саме не відбулась оплата вартості квартири, спростовуються банківськими документами, з яких вбачається, що кошти за спірну квартиру перераховувались .
При цьому  посилання на те, що дата перерахування за банківськими документами зазначена після укладення договору, а також доводи про те, що оцінка квартири проводилась без її огляду,  правового значення для вирішення спору не має, оскільки навіть якщо, кошти були перераховані після дати укладення договору, це жодним чином не впливає на права позивача та не свідчить про фіктивність правочину та відсутність наміру його укладати.  Не проведення оцінки квартири також не свідчить про фіктивність чи недійсність правочину, оскільки квартира була продана за ціну про яку домовились сторони договору.
Щодо обраного способу захисту  позивачем.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов`язку в натурі;
зміна правовідношення;
припинення правовідношення;
відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, а саме:
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).
В ч. 5 Постанови ВСУ сказано, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено в Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.
В Аналізі наведено критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі:
права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором;
у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені;
заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).
Із викладених вище та підтверджених доказами фактів вбачається, що: права і законні інтереси ОСОБА_1   не порушені внаслідок укладення договору; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси ОСОБА_1 не будуть відновлені, та і взагалі таке визнання недійсним ні на які його майнові права не вплине; позивач нічого не отримує в результаті проведення реституції (права, майно).
Суд також враховує, що  своє порушене право, ОСОБА_1   уже захистив в іншій справі повернувши сплачені ним ОСОБА_2   кошти як безпідставно набуті.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що в договорі не вірно зазначена площа та те, що в договорі купівлі-продажу було зазначено, що кошти сплачував продавець, а не покупець, суд не приймає, так як встановлено, що в договорі мали місце описки, які виправлені нотаріусом в установленому законом порядку, про що суду надані належні та допустимі докази.
Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 не оглядав спірну квартиру, з огляду на вищенаведені пояснення обох відповідачів, не свідчать про фіктивність правочину.
 
Доводи скарги про порушення прав позивача на захист також не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду. При цьому колегія суддів враховує, що адвокат позивач надавав пояснення суду першої інстанції в окремих засіданнях, наприклад 29 березня 2018 року, 05 та 06 липня 2018 року та висловлював свою позицію в письмових документах, що подавались суду першої інстанції. В судовому засіданні апеляційного суду адвокатом були наведені аналогічні доводи, які перевірені судом, проте вони не впливають на законність висновку суду про відсутність підстав для визнання фіктивним правочину.  
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви ОСОБА_1 , яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги, підстав для скасування ухвали колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
Враховуючи те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат, понесених в суді першої інстанції.
Керуючись ст. ст.367-368, 374,375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено  23 листопада 2020 року.
 
Головуючий           
 
Судді