ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року	Львів	Справа № 260/1857/20 пров. № А/857/13926/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                        Святецького В.В., 
суддів                                                             Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,
                    з участю секретаря судового засідання      Хітрень О.Ю.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року  у справі № 260/1857/20 (головуючий суддя Гаврилко С.Є.,  час ухвалення 08:30 год., м. Ужгород, повний текст складений 20 жовтня 2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1   про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

18 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: а) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в день звільнення з військової служби йому індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по день виключення зі списків загону в сумі 47327,00 грн.; 
б) стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь індексацію грошового забезпечення в сумі 47327, 00 грн.; 
в) стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в період з 01.08.2019 року по 15.05.2020 р. включно в сумі 117981,41 грн.
29 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав суду заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Зокрема, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01 серпня 2019 року по 15 травня 2020 року в розмірі 47327 грн..
Рішенням від 15 жовтня 2020 року  Закарпатський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.
Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з  січня 2014  року по 01 серпня 2019 року.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з  01 січня 2014 року по 01 серпня 2019 року включно в розмірі 494,32 грн.
Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в розмірі 32954,39 грн.
Також суд стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1   судові витрати у розмірі 840,80 грн.
В задоволенні решти позовних вимог  суд відмовив.
          Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд неповністю з`ясував усі обставини, що мають значення для справи та допустив невідповідність висновків, викладених в оскарженому рішенні, обставинам справи, прийняв його з порушенням норм матеріального та  процесуального права.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що головним розпорядником коштів є Міністерство внутрішніх справ України. Кошти Чопському прикордонному загону за період з 2014 по 2019 рік для виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період не надходили, а тому виплати своєчасно не могли бути проведені.
Під час судового розгляду справи було встановлено, що Чопським прикордонним загоном ОСОБА_1 за період з 2014 року по 01 серпня 2019 року (день виключення зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення) була нарахована індексація грошового забезпечення у розмірі 32 954,39 грн.. Разом з тим, у своєму рішенні суд дійшов помилкового висновку, що позивачу залишилась не виплаченою сума індексації грошового забезпечення у розмірі 494,32 грн..
Дохід у вигляді заробітної плати, нарахованої (виплаченої) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), оподатковується військовим збором на загальних підставах. Тому із вказаної нарахованої суми індексації грошового забезпечення у розмірі 32 954,39 гри. утримано військовий збір у розмірі 494,32 грн., у зв`язку з чим належною до перерахування на картковий рахунок позивача підлягала сума у розмірі саме 32 460,07 грн., а не 32 954,39 грн..
24.06.2020 позивачу була виплачена (перерахована на картковий рахунок) індексація грошового забезпечення за період з 2014 року по 06 березня 2020 року у розмірі 32 460,07 грн.. 
З аналізу положень статті 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
В свою чергу, стаття 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у випадку наявності судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним.
Така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, з рішенням Європейського суду з прав людини у справі ,,Меньшакова проти України” від 08 квітня 2010 року, яким встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, відповідно до статті 117 КЗпП України, може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати.
З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.  
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення частково з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби.
Згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби від 01 серпня 2019 року за № 255-ОС з 01 серпня 2019 року ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу і всіх видів забезпечення (а.с. 4).
Листом начальника Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби за № 11/А-13 від 18 березня 2020 року позивач був повідомлений, що у період з 01 січня 2014 року по день виключення зі списків загону індексація грошового забезпечення йому не здійснювалась та відповідно не нараховувалась і не виплачувалась. Сума належної для виплати позивачу  індексації становить 47327,23 грн. (а.с. 5).
ОСОБА_1 вказує, що у період з 01 січня 2014 року по 01 серпня 2019 року він не отримував індексації грошового забезпечення, виплата якої є законодавчо визначеним обов`язком роботодавця.
Відтак, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за її несвоєчасну виплату, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Також суд першої інстанції встановив, що у відповідності до довідки Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби за № 86 від 26 травня 2020 року, ОСОБА_1 за період з січня 2014 року по день виключення зі списків загону індексація грошового забезпечення не виплачувалась, сума виплати  такої індексації становить 47327,23 грн (а.с. 19).
Однак, під час розгляду справи відповідач виявив допущену помилку при здійсненні розрахунку індексації ОСОБА_1 , оскільки сума індексації для виплати позивачу становить 32954,39 грн, а тому попередня сума у розмірі 47327,23 грн, що зазначена у довідці від № 86 від 26 травня 2020 року, є невірною.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , зокрема за період  01 січня 2014 року по 01 серпня 2019 року сума індексації становить 32954,39 грн (а.с. 41, 71, 72).
Відповідно до реєстру перерахувань на особисті вклади за червень 2020 року та платіжного доручення № 1445 від 23 червня 2020 року позивачу була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення в розмірі 32460,07 грн., що не заперечується позивачем.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що невиплаченою позивачу залишилась частина індексація грошового забезпечення в розмірі 494,32 грн.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 відповідач не здійснив з ним повний розрахунок, а тому підставними є вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2019 року по день остаточного розрахунку. При цьому суд визначив суму середнього  заробітку за час затримки повного розрахунку співмірну розміру індексації грошового забезпечення, яка позивачеві не була виплачена, тобто в розмірі 32954,39 грн.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та оскарженому рішенню суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Перш за все, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої  статті 7 КАС України  суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення) апеляційний суд згідно з положеннями статті 9 КАС України  вправі застосувати до спірних правовідносин положення  КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені  статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України    при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України    стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України    стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України  ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України  , спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).
Доводи апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі ,,Меньшакова проти України” та сформованої з цього приводу правової позиції Верховного Суду, викладену в постанові від 27 червня 2018 у справі №810/1543/17, суд апеляційної інстанції вважає помилковими.
Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.
Такими постановами, як вже зазначала колегія суддів раніше, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.
У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі ,,Меньшакова проти України” ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм  КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга  статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої  статті 117 КЗпП України.
Аналізуючи застосування судами статей  116  та  117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні ,,Меньшакова проти України” вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію  статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі ,,WaiteandKennedy v. Germany”, заява № 26083/94, пункт 54).

Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів  статті 117 КЗпП України  всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).

Колегія суддів враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно  статті 6 КАС України.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає помилковими твердження відповідача про те, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних ОСОБА_1 сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої  статті 117 КЗпП України    є безпідставним.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі  статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2019 року по день остаточного розрахунку  24.06.2020.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що сума середнього  заробітку за час затримки повного розрахунку має бути співмірною розміру індексації грошового забезпечення, яка позивачеві не була виплачена.

Однак, при цьому суд першої інстанції помилково зазначив розмір такої індексації - 32954,39 грн.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 ,,Інші перехідні положення” розділу XX ,,Перехідні положення” Податкового кодексу України визначено, платниками військового збору  є особи, визначені  визначенні пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені  статтею 163  цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому  статтею 168  цього Кодексу.
          
Таким чином, дохід позивача у вигляді індексації грошового забезпечення підлягає оподаткуванню військовим збором у розмірі 1,5 відсотка.

Матеріали справи свідчать, що позивачу нарахована індексація в розмірі 32954,39 грн.,  1,5 відсотка від якої становить 494,32 грн., а  тому до виплати позивачу належить   сума в розмірі 32460,07 грн.,  яка і була перерахована на його картковий рахунок платіжним доручення № 1445 від 23 червня 2020 року.

За таких обставин, колегія  суддів вважає, що  позивачу була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період з 2014 року до 01  серпня 2019 року в повному  розмірі, а саме - в сумі 32460,07 грн. 

Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з  01 січня 2014 року по 01 серпня 2019 року включно в розмірі 494,32 грн. та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в розмірі 32954,39 грн..

Оскільки розмір індексації становить 32460,07 грн, розмір середньої заробітної плати за час затримки виплати цієї індексації також має становити 32954,39 грн.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до  ч.1 ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому дійшов помилкового висновку  щодо наявності правових підстав для задоволення частини позовних вимог. 

За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати судове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 2 ч. 1 ст.315, ст. ст. 317, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року  у справі № 260/1857/20 – скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби за період з  січня 2014  року по 01 серпня 2019 року.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь   ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в розмірі 32460 (тридцять дві тисячі чотириста шістдесят) гривень 07 копійок та судові витрати у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 23.12.2020.