ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року	Львів	Справа № 380/3951/20 пров. № А/857/12124/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Довгополова О.М., Ільчишин Н.В.
за участі секретаря судового засідання:           Савка С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн», 
на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду (суддя – Гавдик З.В., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складення повного тексту - 07.09.2020 року), 
у справі №380/3951/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Львівській області, 
про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, 

                                                        встановив: 

У травні 2020 року позивач ТзОВ «Партнер Дістрібьюшн» звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Державної фіскальної служби України, ГУ ДФС у Львівській області (правонаступниками яких є відповідно Державна податкова служба України, ГУ ДПС у Львівській області, в якому просив: 
1) визнати протиправними та скасувати рішення комісії Головного управління ДФС у Львівській області про відмову у реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, а саме: 1. №1101395/37171990 від 12.03.2019 року; 2. №1101325/37171990 від 12.03.2019 року; 3. №1101450/37171990 від 12.03.2019 року; 4. №1101450/37171990 від 12.03.2019 року; 5. №1101355/37171990 від 12.03.2019 року; 6. №1101420/37171990 від 12.03.2019 року; 7. №1101400/37171990 від 12.03.2019 року; 8. №1101400/37171990 від 12.03.2019 року; 9. №1101402/37171990 від 12.03.2019 року; 10. №1101472/37171990 від 12.03.2019 року; 11. №1101437/37171990 від 12.03.2019 року; 12. №1101335/37171990 від 12.03.2019 року; 13. №1101478/37171990 від 12.03.2019 року; 14. №1101440/37171990 від 12.03.2019 року; 15. №1101495/37171990 від 12.03.2019 року; 16. №1101456/37171990 від 12.03.2019 року; 17. №1101359/37171990 від 12.03.2019 року; 18. №1101426/37171990 від 12.03.2019 року; 19. №1089068/37171990 від 27.02.2019 року; 20. №1089066/37171990 від 27.02.2019 року; 21. №1088960/37171990 від 27.02.2019 року; 22. №1089034/37171990 від 27.02.2019 року; 23. №1089065/37171990 від 27.02.2019 року; 24. №1089061/37171990 від 27.02.2019 року; 25. №1089057/37171990 від 27.02.2019 року; 26. №1089063/37171990 від 27.02.2019 року; 27. №1089047/37171990 від 27.02.2019 року; 28. №1089060/37171990 від 27.02.2019 року; 29. №1089055/37171990 від 27.02.2019 року; 30. №1089058/37171990 від 27.02.2019 року; 31. №1096113/37171990 від 06.03.2019 року; 32. №1101696/37171990 від 12.03.2019 року; 33. №1101655/37171990 від 12.03.2019 року; 34. №1101681/37171990 від 12.03.2019 року; 35. №1101680/37171990 від 12.03.2019 року; 36. №1101701/37171990 від 12.03.2019 року; 37. №1101692/37171990 від 12.03.2019 року; 38. №1101667/37171990 від 12.03.2019 року; 39. №1101687/37171990 від 12.03.2019 року; 40. №1081975/37171990 від 20.02.2019 року; 41. №1068313/37171990 від 05.02.2019 року; 42. №1068283/37171990 від 05.02.2019 року; 43. №1068310/37171990 від 05.02.2019 року; 44. №1101463/37171990 від 12.03.2019 року; 45. №1101324/37171990 від 12.03.2019 року; 46. №1073388/37171990 від 11.02.2019 року; 47. №1073438/37171990 від 11.02.2019 року; 48. №1073446/37171990 від 11.02.2019 року; 49. №1073445/37171990 від 11.02.2019 року; 50. №1073427/37171990 від 11.02.2019 року; 51. №1073427/37171990 від 11.02.2019 року; 
2) зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати податкові накладні ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» датою їх подання на реєстрацію, а саме: 1. №1502698 від 10.03.2018p. на суму 774,00 грн; 2. №1502732 від 10.03.2018р. на суму 580,00 грн; 3. №1502678 від 10.03.2018р. на суму 126,42 грн; 4. №1502833 від 10.03.2018р. на суму 533,02 грн; 5. №1502688 від 10.03.2018р. на суму 533,02 грн; 6. №1502672 від 10.03.2018р. на суму 430,56 грн; 7. №1502683 від 10.03.2018р. на суму 290,00 грн; 8. №1502838 від 10.03.2018р. на суму 237,62 грн; 9. №1502734 від 10.03.2018 р. на суму 271,42 грн; 10. №1502837 від 10.03.2018 р. на суму 751,44 грн; 11. №1502832 від 10.03.2018 р. на суму 393,84 грн; 12. №1502682 від 10.03.2018 р. на суму 540,96 грн; 13. №1502673 від 10.03.2018 р. на суму 629,00 грн; 14. №1502733 від 10.03.2018 р. на суму 336,12 грн; 15. №1502731 від 10.03.2018 р. на суму 837,24 грн; 16. №1502697 від 10.03.2018 р. на суму 2982,84 грн; 17. №1502681 від 10.03.2018 р. на суму 329,72 грн; 18. №1502679 від 10.03.2018 р. на суму 633,12 грн; 19. №1502969 від 13.03.2018 р. на суму 1333,26 грн; 20. №1502931 від 13.03.2018 р. на суму 1348,74 грн; 21. №1502976 від 13.03.2018 р. на суму 363,07 грн; 22.№ 1502987 від 13.03.2018 р. на суму 825,88 грн; 23. №1502978 від 13.03.2018 р. на суму 1542,17 грн; 24. №1502934 від 13.03.2018 р. на суму 2379,70 грн; 25. №1502948 від 13.03.2018 р. на суму 4485,73 грн; 26. №1502932 від 13.03.2018 р. на суму 1721,50 грн; 27. №1502936 від 13.03.2018 р. на суму 2943,91 грн; 28. №1502968 від 13.03.2018 р. на суму 2474,15 грн; 29. №1502937 від 13.03.2018 р. на суму 3274,66 грн; 30. №1502938 від 13.03.2018 р. на суму 1831,92 грн; 31. №1502752 від 10.03.2018 р. на суму 876,96 грн; 32. №1502966 від 13.03.2018 р. на суму 604,08 грн; 33. №1502927 від 13.03.2018 р. на суму 728,88 грн; 34. №1502926 від 13.03.2018 р. на суму 230,76 грн; 35. №1502925 від 13.03.2018 р. на суму 1933,35 грн; 36. №1502916 від 13.03.2018 р. на суму 414,00 грн; 37. №1502917 від 13.03.2018 р. на суму 676,98 грн; 38. №1502920 від 13.03.2018 р. на суму 253,32 грн; 39. №1502921 від 13.03.2018 р. на суму 450,12 грн; 40. №1502849 від 10.03.2018 р. на суму 5330,00 грн; 41. №1401742 від 10.03.2018 р. на суму 4089,41 грн; 42. №1401741 від 10.03.2018 р. на суму 3113,32 грн; 43. №1401743 від 10.03.2018 р. на суму 3113,32 грн; 44. №1502758 від 10.03.2018 р. на суму 908,40 грн; 45. №1502757 від 10.03.2018 р. на суму 2206,74 грн; 46. №2701311 від 13.03.2018 р. на суму 3594,82 грн; 47. №2701283 від 13.03.2018 р. на суму 10746,16 грн; 48. №2701577 від 14.03.2018 р. на суму 3723,58 грн; 49. №2701600 від 14.03.2018 р. на суму 712,20 грн; 50. №2701628 від 13.03.2018 р. на суму 4118,74 грн; 51. №2701599 від 13.03.2018 р. на суму 7098,52 грн.. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 року відкрито провадження у справі за цим адміністративним позовом і справу призначено до судового розгляду. 
Ухвалою цього ж суду від 15.07.2020 року замінено відповідачів ДФС України та ГУ ДФС у Львівській області на правонаступників ДПС України та ГУ ДПС у Львівській області. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року в задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку на звернення до адміністративного суду – відмовлено. Клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду – задоволено. Позовну заяву по справі №380/3951/20 за позовом ТОВ “Партнер Дісрібьюшн” до Державної податкової служби України, ГУ ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії - залишено без розгляду. 
З цією ухвалою суду першої інстанції від 31.08.2020 року про залишення позовної заяви без розгляду не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена ухвала суду постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що пункт 56.18 статті 56 Податкового кодексу України вказує, що в межах строку, передбаченого статтею 102 ПК України платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу. Тобто, вказаний пункт відсилає до статті 102 ПК України виключно щодо строку звернення до суду, а не переліку рішень, які можуть бути оскарженні. Безпосередній перелік рішень, які можуть бути оскаржені, зазначений у пункті 56.18 статті 56 ПК України. Тому вважає, що нормою, яка регулює питання застосування строків звернення до адміністративного суду з позовами про визнання протиправними рішень контролюючого фіскального органу є приписи пункту 56.18 статті 56 ПК України, відповідно до якого, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення, який складає 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків такого рішення. Такий висновок узгоджується з висновком  Верховного Суду, наведеного у постанові від 10 листопада 2019 року у справі №640/20468/18. Апелянт також не погодився з висновком суду щодо відмови у поновленні строку на звернення до суду з позовною заявою. Вважає, що зміна судової практики з питань обчислення строків звернення з позовом до адміністративного суду у сторону його зменшення після спливу тривалого строку з моменту прийняття оскаржуваного рішення податковим органом є поважною причиною для його поновлення, оскільки позивач у даному випадку не міг сформулювати з достатньою чіткістю свою поведінку. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить: 1) скасувати оскаржену ухвалу суду від 31.08.2020 року у справі №380/3951/20 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду; 2) визнати поважними причини ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновити ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» строк звернення до адміністративного суду у справі №380/3951/20; 3) відмовити в задоволені клопотання ГУ ДПС у Львівській області про залишення без розгляду позовної заяви ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» у справі №380/3951/20. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції від 31.08.2020 року, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано позов з пропущенням строку звернення до адміністративного суду, та відсутні поважні причин для поновлення строку звернення до суду. 
Такі висновки суду першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, відповідають нормам процесуального права та фактичним обставинам справи. 
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист. 
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення  зацікавленої особи з позовом до суду. 
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. 
Водночас, звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах. 
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження права особи звернення до суду, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав. 
Так, відповідно до ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст.122 КАС України). 
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Згідно ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.4 ст.123 КАС України). 
Також, пунктом 8 ч.1 ст.240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. 
Таким чином, наведеними вище правовими нормами встановлено, що суд першої інстанції зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними. 
Суд апеляційної інстанції враховує, що із змісту адміністративного позову та матеріалів справи видно, що позивач ТзОВ «Партнер Дістрібьюшн» звернувся в суд із даним адміністративним позовом 25 травня 2020 року та оспорює рішення ГУ ДФС у Львівській області про відмову у реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних від: 05.02.2019 року; 11.02.2019 року; 20.02.2019 року; 27.02.2019 року; 06.03.2019 року; 12.03.2019 року, перелік яких наведено у позовній заяві та зазначено судом вище. 
У розглядуваних правовідносинах цієї справи порушено спірне питання щодо застосування строку звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування рішень про відмову в реєстрації податкових накладних та зобов`язання щодо їх реєстрації в ЄРПН. 
Вирішуючи вказане спірне питання щодо строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити наступне. 
Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені у нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обрахунку його початку, але й природу спірних правовідносин, з приводу захисту прав, свобод та інтересів у яких особа звертається до суду. 
Так, зміст правовідносин щодо реєстрації податкової накладної розкривається у статті 201 Податкового кодексу України, відповідно до якої на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. 
Пунктом 201.10 ПК України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження. 
Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період. 
Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України надано визначення поняттю податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. 
Правила формування податкового кредиту визначені статтею 198 ПК України. 
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. 
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. 
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. 
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування. 
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних. 
Отже, право на формування податкового кредиту прямо залежить від факту реєстрації податкової накладної, а відтак, і на визначення податкових зобов`язань, що підлягають сплаті у звітному періоді. 
Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: 
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; 
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. 
Таким чином, датою виникнення податкових зобов`язань є дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України. На дату виникнення податкових зобов`язань платник податків зобов`язаний скласти податкову накладну і зареєструвати її в ЄРПН. В подальшому податкові зобов`язання відображаються у податковій декларації за звітний період і підлягають сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого ПК України для подання податкової декларації. 
Отже, у процедурі реєстрації податкових накладних суттєве значення мають наслідки відмови у її реєстрації або реєстрації із порушенням граничних строків. При цьому, у випадку відмови у реєстрації податкової накладної негативні наслідки більшою мірою несе покупець (отримувач) товарів, який, внаслідок відсутності податкової накладної в ЄРПН, позбавлений права на формування податкового кредиту у звітному періоді. 
Колегія суддів звертає увагу, що різниця природи рішень контролюючого органу (щодо нарахування грошових зобов`язань або інші рішення) об`єктивно здатна впливати та зумовлювати різницю у підходах щодо встановлення строків звернення до суду про їхнє оскарження. 
Встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. 
Як уже було вказано апеляційним судом вище, загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються Кодексом адміністративного судочинства України. 
Так, згідно статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Отже, зазначена норма встановлює загальний строк звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах. Водночас, вона передбачає можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами. 
Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права у судовому порядку, є Податковий кодекс України. 
Статтею 56 ПК України визначено порядок оскарження рішень контролюючих органів. Так, відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. 
Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. 
Відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку. 
Пунктом 102.2 статті 102 ПК України визначені випадки, коли грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті. 
Таким чином, пунктом 56.18 статті 56 ПК України встановлено спеціальний строк у податкових правовідносинах, протягом якого за загальним правилом платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу. 
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зміст правовідносин щодо реєстрації податкової накладної, у яких ризики порушення норм податкового законодавства несе не лише особа, яка зобов`язана забезпечити реєстрацію податкової накладної в ЄРПН, не дозволяє поширити на них порядок і строки оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, визначені пунктом 56.18 статті 56 ПК України, а саме - оскарження у будь-який момент після отримання такого рішення в межах 1095 днів, що дає підстави вважати, що встановлена у пункті 56.18 статті 56 ПК України можливість оскаржити «інше рішення контролюючого органу» у будь-який момент після отримання такого рішення не стосується рішень Комісії контролюючих органів щодо реєстрації податкових накладних / розрахунків коригувань до податкових накладних або відмови у їх реєстрації. 
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №1.380.2019.006119 та від 15 липня 2020 року у справі №380/1005/20. 
Положеннями частини 5 статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Також згідно з частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 
З приводу доводів апеляційної інстанції про існування протилежних висновків Верховного Суду щодо застосування строку звернення до суду з позовом про визнання протиправним і скасування рішень про відмову в реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, то колегія суддів апеляційного суду враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року під час розгляду справи №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 
Таким чином, на переконання колегії суддів, визначальним для вирішення питання щодо стоку звернення до суду у вказаній справі є правовий висновок Верховного Суду, який сформульований пізніше в часі. 
З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у справах цієї категорії підлягають застосуванню загальні строки звернення до суду, визначені нормами КАС України, а саме, статтею 122, а не Податковим кодексом України. 
Як видно з матеріалів справи, позивач ТОВ "Партнер Дістрібьюшн" звернувся до суду з адміністративним позовом 25 травня 2020 року, у якому оскаржив рішення Комісії про відмову у реєстрації податкових накладних датовані: 05.02.2019 року; 11.02.2019 року; 20.02.2019 року; 27.02.2019 року; 06.03.2019 року; 12.03.2019 року, тобто така позовна заява подана з пропуском 6-ти місячного строку. 
Позивач в суді першої інстанції подав заяву про поновлення строку звернення до суду з підстав зміни практики Верховного Суду щодо застосування статті 122 КАС України та тлумачення норм статті 56 ПК України, оскільки за попередньою практикою Верховного Суду існувала стала практика, відповідно до якої рішення про відмову в реєстрації податкової накладної може бути оскаржене в строки визначені пунктом 56.18 статті 56 та статті 102 ПК України, а саме 1095 днів. Також покликався на практику Європейського Суду з прав людини, за якою надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду. 
Такі ж доводи висловлені в апеляційній скарзі. 
Однак наведені апелянтом (позивачем) доводи щодо причин пропуску строку звернення до адміністративного суду із даним позовом не являються поважними і не спростовують факт пропуску строку звернення до суду. 
З цього приводу колегія суддів зазначає, що позивачем на наведено і в матеріалах справи відсутні підтвердження про існування для позивача протягом періоду березня–вересня 2019 року об`єктивних перешкод, які вплинули на можливість позивачем звернення до адміністративного суду із відповідними позовними вимогами протягом 6-ти місячного строку. 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання, а зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. 
Згідно ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. 
У процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в пункті 27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93). 
Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду, який відображений у оскарженій ухвалі від 31.08.2020 року, оскільки позивачем пропущено встановлений частиною 2 статті 122 КАС України строк звернення до суду, доказів, які б підтверджували наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду не надано, а наведені у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду підстави для визнання причин пропуску звернення до суду поважними суд визнає необґрунтованими. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції дотримано норм матеріального і процесуального законодавства та вірно встановлено обставини, які мають значення для прийняття рішення щодо залишення позовної заяви без розгляду, а тому немає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції від 31.08.2020 року про залишення позовної заяви без розгляду. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

                                                         постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» – залишити без задоволення. 
Ухвалу  Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №380/3951/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Повне судове рішення складено 23.11.2020 року