ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2927/19  Номер провадження 22-ц/814/2423/20	Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М. 
       суддів: Кузнєцової О.Ю., Пилипчук Л.І.,
розглянувши в порядку письмового провадженняв м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Панченко Олени Олександрівни 
       на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року
       у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та втрат від інфляції за порушення своєчасного виконання грошового зобов`язання, –
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та втрат від інфляції за порушення своєчасного виконання грошового зобов`язання. 
В обґрунтування своїх позовних зазначав, що 24 березня 2014 року на підставі розписки він передав відповідачу в борг грошову суму в розмірі 97 850 грн. на строк до 31 серпня 2014 року, проте останній не повернув йому кошти в установлений строк. У зв`язку з цим він звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача зазначеного боргу.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено, яке в подальшому рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на його користь 170 496 грн. 82 коп. боргу, 6 109 грн. 70 коп. судових витрат та 2 320 грн. 67 коп. судового збору. 
Загальна сума до стягнення з відповідача на його користь склала 178 927 грн. 19 коп.
Проте, відповідач не виконав рішення апеляційного суду після його ухвалення, оскарживши його в касаційному порядку.
Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року залишено без змін та підтверджено грошове зобов`язання відповідача на його, позивача, користь, яке відповідач виконав перед ним лише 07 листопада 2019 року, сплативши 178 927 грн. 19 коп.
З наведених підстав вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити на його користь три відсотки річних за період з вересня 2014 року по жовтень 2019 року включно та втрати від інфляції за період з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року включно, тому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його, ОСОБА_2 , користь за порушення своєчасного виконання грошового зобов`язання три відсотки річних та втрати від інфляції у сумі – 95 173 грн. 79 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 951 грн. 74 коп.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних та втрати від інфляції у розмірі – 65 828 грн. 29 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 658 грн. 16 коп.
В іншій частині вимог відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Панченко О.О. оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, – просила оскаржуване судове рішення – скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 – відмовити.
Вказувала, що суд першої інстанції не звернув уваги, що в період часу з 26 січня 2017 року по 18 вересня 2019 року ОСОБА_1 не сплачував кошти на користь ОСОБА_2 , оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 лютого 2017 року виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області у справі №554/7911/15-ц від 26 січня 2017 року було зупинене.
Таким чином вважає, що ОСОБА_1 не повинен сплачувати на користь позивача 3% річних та індекс інфляції за період з 21 січня 2017 року по 18 вересня 2019 року.
Крім того, судом не було враховано, що 07 листопада 2019 року ОСОБА_2 , в момент отримання боргу була написана розписка, в якій в тому числі зазначено про відсутність у нього претензій до ОСОБА_1 , чим фактично підтверджено відсутність інших зобов`язань особи перед кредитом. Фактично ОСОБА_2 зазначив, що не має претензій як по 3% річних, так і по індексу інфляції.
Проте, існування даних обставин судом першої інстанції не враховано.

На апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Панчен- ко О.О. свій відзив подав ОСОБА_2 , в якому, спростовуючи доводи апелянта, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
При цьому зазначав, що в розписці, яку він надав відповідачу під час отримання грошових коштів по постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18 вересня 2019 року, жодного слова не вказано про його відмову від претензій щодо термінів виконання грошового зобов`язання відповідачем. В розписці йдеться лише про виконання відповідачем вищевказаної постанови Верховного Суду у повному обсязі. Зобов`язання щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат виникли не на підставі договірних відносин. Ці зобов`язання передбачені законом, а тому а апеляційна скарга відповідача є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №554/7911/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2016 року у не скасованій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року – залишено без змін.
Згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року по справі №554/7911/15-ц встановлено, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто боргу у розмірі 170 496 грн.. 82 коп. та судові витрати.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що підтверджене постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року грошове зобов`язання, відповідач виконав перед ним лише 07 листопада 2019 року, а тому згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити на його користь три відсотки річних за період з вересня 2014 року по жовтень 2019 року включно та втрати з урахуванням індексу інфляції за період з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року включно у загальному розмірі – 95 173 грн. 79 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 951 грн. 74 коп.
Згідно наявних у справі письмових пояснень сторони відповідача, ОСОБА_1 , посилаючись на розписку ОСОБА_2 , написану ним 07 листопада 2019 року після повернення йому боргових коштів, в якій йшлося про відсутність до нього претензій, вважав, що зобов`язання перед ОСОБА_2 ним виконані в повній мірі, тому заявлений позов про стягнення коштів за порушення своєчасного виконання грошового зобов`язання, 3% річних та втрат від інфляції є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
При цьому, одночасно зазначав про те, що якщо суд вирішить, що позов підлягає задоволенню, просив врахувати виконаний ним перерахунок заборгованості за порушення своєчасного виконання грошового зобов`язання, зокрема 3% річних за періоди з 21 листо-пада 2016 року по 26 січня 2017 року та з 26 січня 2017 року по 07 листопада 2019 року в загальному розмірі 8 710 грн. При цьому посилався на те, що за період з вересня 2014 року до 20 листопада 2016 року 3% річних не підлягають стягненню, оскільки при зверненні позивача з даним позовом до суду у листопаді 2019 року, пропущено строк позовної давності за вказаний період.
Також з наданого відповідачем розрахунку, інфляційні втрати за періоди з 01 листо-пада 2016 року по 31 грудня 2016 року та з 01 січня 2017 року до 31 жовтня 2019 року становлять у загальній сумі 52 487 грн. 25 коп. Відтак, загальна сума грошового зобов`язання складає 65 828 грн. 29 коп. /а. с. 42-44/.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, погодився з наведеними доводами, врахував приведені відповідачем розрахунки, задовольнивши позов ОСОБА_2 частково. 
При цьому суд виходив з того, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, проте оскільки останній звернувся до суду з позовом 21 листопада 2019 року, – відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог стосовно нарахування 3% річних у період часу з вересня 2014 року по 20 листопада 2016 року, оскільки пропущено строк позовної давності.
Такий висновок узгоджується з фактичними обставинами та відповідає вимогам закону.
Так, нормами статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову.
Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом 21 листопада 2019 року, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення 3 % річних у період часу з вересня 2014 року по 20 листопада 2016 року, оскільки вказаний період лежить поза строком позовної давності про застосування якого заявлено стороною відповідача.
До того ж рішення районного суду в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог не оскаржується жодною зі сторін, відтак не є предметом апеляційного розгляду.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами, викладеними в обґрунтування апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, підтверджується наявними у справі доказами,що постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №554/7911/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2016 року у не скасованій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року – залишено без змін.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року по справі №554/7911/15-ц ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг у розмірі 170 496 грн.. 82 коп. та судові витрати.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що грошове зобов`язання ОСОБА_1 , підтверджене постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року, відповідач перед ним виконав лише 07 листопада 2019 року, а тому згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити на його користь три відсотки річних, втрати з урахуванням індексу інфляції, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 951 грн. 74 коп.
За нормами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, встановивши порушення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача, суд першої інстанції, з урахуванням наведених вимог закону, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на боржника санкцій, визначених положеннями ст. 625 ЦК України щодо сплатити суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, обґрунтовано задовольнивши позовні вимоги з урахуванням строку позовної давності відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України.
Посилання в апеляційній скарзі на зупинення судом касаційної інстанції виконання рішення районного суду, а також на зазначення в розписці позивачем про отримання ним від боржника грошових коштів у сумі 178 927 грн. 19 коп. згідно рішення (постанови) Верховного Суду від 18 вересня 2019 року по справі №554/7918/15-ц та про те, що претензій до ОСОБА_1 не має (а. с. 122), – не спростовують правильності висновків суду щодо наявності підстав застосування до даних правовідносин положень ст. 625 ЦК України та покладення на боржника передбаченої законом відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає критерію обґрунтованості судового рішення та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Панченко Олени Олександрівни – залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                                                                          Кузнєцова О.Ю.                                                        

Пилипчук Л.І.