КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №372/3922/17                                              Головуючий у І інстанції - Потабенко Л.В.  
апеляційне провадження №22-ц/824/1247/2020         Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
29 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 листопада 2019 року у справі за позовом   ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором процентної ставки,-       
            
                                                                 встановив:
     21.12.2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за розпискою від 07.03.2015 року, яка станом на 19.11.2018 року становить: 5 000 доларів США - борг по тілу позики, 505,48 доларів США - 3% річних від простроченої суми по курсу в гривні на день ухвалення рішення, 3 411,96 доларів США - проценти за користування коштами; стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором процентної позики від 02.11.2016 року, яка станом на 19.11.2018 року становить: 100 577,00 доларів США - заборгованість за зобов`язанням, 3 214,89 доларів США - 3 % річних від прострочення суми по курсу в гривні на день ухвалення рішення, 38 232,82 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; та стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу в сумі 7 000 грн. та судовий збір у сумі 8 000 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що 07.03.2015 року він позичив відповідачу кошти в сумі 5 000 доларів США. Про отримання коштів відповідачем було написано розписку, в якій вона зобов`язалася повернути гроші через три місяці, але не пізніше 07.07.2015 року. У строк, обумовлений в розписці, відповідач кошти не повернула. Окрім цього, 02.11.2016 року між сторонами був укладений договір процентної позики, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 79 715 доларів США строком не більше 727 днів, який закінчився 20.10.2018 року. Про отримання коштів відповідачем було написано розписку. 20.11.2017 року на адресу відповідача була надіслана вимога про дострокове повернення коштів. Відповідач позику не повернула, тому позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду з даним позовом. 
     Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 листопада 2019 року позов задволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розпискою від 07.03.2015 року в розмірі 8 917,44 доларів США, яка складається з: 5 000 доларів США - боргу по тілу позики, 505,48 доларів США - 3% річних від простроченої суми, 3 411,96 доларів США - проценти за користування коштами. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором процентної позики від 02.11.2016 року в розмірі 142 024,71 доларів США, яка складається з: 100 577,00 доларів США - заборгованості за зобов`язанням, 3 214,89 доларів США - 3 % річних від прострочення суми, 38 232,82 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 7 000 грн. та судовий збір у сумі 8 000 грн., а всього стягнути 15 000 грн.
Не погоджуючись з рішенням  суду першої інстанції, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати внаслідок порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Апеляційну скаргу мотивувала тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що позивач звернувся з первинним позовом, у якому зазначив, що 02.11.2016 року відповідач позичив у позивача кошти в сумі 79715 доларів США, які зобов`язалася повернути разом з відсотками згідно графіку. Зі змісту первинної позовної заяви вбачається, що позивач визнав, що відповідач частково виконала взяті на себе зобов`язання по договору від 02.11.2016 року, так як вимагав стягнути на його користь не весь борг по тілу кредиту, а лише 54475, 071 доларів США, пені 655,71 долар США, 3% 546,83 доларів США, а разом 81918,62 доларів США.
Однак, 06.06.2017 року позивачем було збільшено позовні вимоги і сума боргу з невідомих для апелянта причин зросла до 126877,55 доларів США. При цьому позивач не зазначає, яка сума по тілу кредиту була нарахована ним згідно зобов`язань, що входять з позичених 79715 доларів США. Натомість позивач вказує, що заборгованість по зобов`язаннях за договором процентної позики від 02.11.2016 року становить 100577 доларів США, проценти річних від простроченої суми 1834,37 доларів США, пеня 24466,18 доларів США.
Апелянт вважає, що суд не перевірив вказаних розрахунків, наведених у заяві про збільшення позовних вимог, які збільшились з суми 81918,62 доларів США до 126877,55 доларів США.
Також судом не враховано, що відповідачка сплатила у виконання зобов`язань 25240 доларів США.
Крім того, апелянт вважає, що позов є передчасним тому, що відповідно до п. 4.6 договору позики від 02.11.2016 року строк виконання не настав, оскільки позивач не направляв письмову вимогу про дострокове повернення позики.
У відзиві позивач посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги. Рішення суду є законним і обґрунтованим. 
        Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи  з наступного.
        Судом першої інстанції встановлено, що 07.03.2015 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 5 000 доларів США на строк три місяця, але не пізніше 07.07.2015 року. На підтвердження укладення між сторонами договору позики було укладено та підписано відповідачем розписку про отримання нею від позивача грошових коштів.
02.11.2016 року між сторонами був укладений договір процентної позики, відповідно до якого позивач ОСОБА_3 надав відповідачу ОСОБА_1 у власність грошові кошти в розмірі 79 715 доларів США, що на дату підписання цього договору еквівалентно 2 072 590 грн. 00 коп. за курсом 26,00 грн. за 1 долар США.
Відповідно до п.2.1. договору процентної позики термін, на який надавалася позика відповідачу, становить не більше 717 календарних днів з моменту укладення договору та закінчується 20.10.2018 року.
Відповідно до п.3.1. договору процентної позики відсотки за користування позикою становлять 40 724 доларів США, що на дату підписання цього договору еквівалентно 1 058 824,00 грн. за курсом 26,00 грн. за 1 долар США за весь строк користування позикою протягом періоду до 20.10.2018 року включно.
Відповідно до п.3.2. договору процентної позики відсотки за позикою нараховуються з дати укладення цього договору та нараховуються щомісячно за кожний календарний день користування позикою до повного погашення позики в повному розмірі.
Відповідно до п.3.3. договору процентної позики у випадку несвоєчасного, або неповного повернення позики та відсотків за позикою додатково сплачується штраф, який розраховується на всю суму несвоєчасно (або неповністю) сплачених відсотків та тіла позики за ставкою 42% річних в доларах США за кожен календарний день прострочення. Штраф сплачується додатково до суми нарахованих відсотків та основної суми позики.
Відповідно до п. 4.1. договору процентної позики позичальник зобов`язаний повернути позику та всі нараховані відсотки за позикою в повному розмірі в грошовій готівковій формі в доларах США згідно з графіком, що наведений у додатку 1 до цього договору.
Графіком передбачено, що повернення коштів та відсотків за користування коштами має відбуватися 20 числа кожного місяця.
Відповідно до п.4.6. договору процентної позики, якщо позичальник 2 або більше раз прострочив сплату (або сплатив не в повному обсязі) за цим договором (штрафу, або відсотків, або тіла позики), то позикодавець має право в будь-який час після такої прострочки (або неповної сплати) вимагати від позичальника повного дострокового повернення позики. У такому випадку позикодавець надає свою письмову вимогу про дострокове повернення позики особисто позичальнику або (в разі неможливості особистого вручення) надсилає позичальнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Позичальник зобов`язаний достроково повернути позику та всі нараховані відсотки за позикою в повному розмірі не пізніше 60 календарних днів з дати отримання такої письмової вимоги від позикодавця особисто або (якщо позикодавець не мав можливості особисто передати свою вимогу позичальнику) не пізніше 20 календарних днів з дати відправки позикодавцем рекомендованого листа позичальнику.
02.11.2016 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано розписку про отримання коштів в розмірі 79 715 доларів США за договором процентної позики.
      20.11.2017 року на адресу відповідача ОСОБА_1 позивачем ОСОБА_3 було надіслано вимогу про дострокове повернення коштів за договором процентної позики від 02.11.2016 року, яка була отримана відповідачем 22.11.2017 року, що підтверджується витягом із сайту Укрпошти.
Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Доводи відповідача про те, що вона сплатила на користь позивача суму боргу в розмірі 61150 доларів США не підтверджено належними доказами.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону оскільки частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
 
Суд першої інстанції установивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, правильно врахував встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з боржника на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду пертої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 01.11.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.
 
Предметом же позову у даній справі є стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу за розпискою від 07.03.2015 року та договором процентної позики від 02.11.2016 року.
 
Апеляційна скарга не місить доводів щодо незаконності та необгрунтованості рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу за розпискою від 07.03.2015 року, а отже в цій частині рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
 
В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Оскільки протягом тривалого часу розгляду справи боржник не повертала запозичені кошти та продовжувала ними користуватися 06.06.2018 та 21.11.2018 позивачем було подано заяви про збільшення позовних вимог з розгорнутим розрахунком заборгованості, які були прийняті судом до провадження, а отже є предметом судового розгляду.
 
Встановлено та як пояснює представник позивача, в первісному позові сума боргу вказана в сумі 54 475,071 доларів США. При цьому позивачем не були враховані вимоги ст. 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням, а саме що у другу чергу сплачуються проценти і неустойка, а в третю чергу сплачується основна сума боргу.
 
Сума боргу складалася виключно з щомісячних платежів. Вже у заяві про збільшення позовних вимог положення ст. 543 ЦК України були враховані позивачем, а тому борг в сумі 100 577 доларів США складається з суми основного боргу та відсотків за користування коштами, що відображено в розгорнутому розрахунку заборгованості, де враховані всі суми, що були сплачені відповідачем.
Відповідно до додатку до договору процентної позики від 02.11.2016 року загальна сума до повернення (тіло + відсотки) у разі вчасного виконання боржником свого обов`язку становить 120 439 доларів США, що погоджено боржником, яким чергові платежі  не були проведені вчасно.
 
Розрахунок заборгованості за договором процентної позики у заяві про збільшення позовних вимог від 21.11.2018 року зроблений з урахуванням прострочення оплати тіла та відсотків за користування коштами, з урахуванням вже проведених оплат. Тому сума тіла боргу з урахуванням відсотків за користування і складає 100 577 доларів США.
 
Відповідно до ст.. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
В апеляційній скарзі правильність розрахунку стороною відповідача не спростована.
            Розписки про повернення ОСОБА_1 коштів на користь ОСОБА_3 не містять відомостей про позику, в рахунок якої відбулося повернення коштів. Посилання на повернення коштів, отриманими за договором позики від 02.11.2016 в даних розписках відсутнє.
 
Докази на неможливість повернення кредитором боргового документу, тобто розписок від 02.11.2016 року також відсутні.
 
До того ж, оригінал розписки від 02.11.2016 року знаходиться у позивача, що є доказом невиконання боржником свого обов`язку за цим договором позики. Оригінали боргових документів були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
 
Розписки, надані відповідачем, не є належними та достовірними доказами, які б підтверджували повернення коштів саме за договором позики віл 02.11.2016, що є предметом доказування в рамках заявленого позову, а є лише його припущенням.
 
Отже, стороною відповідача відповідно ст. 545 ЦК України не надано суду доказів повернення боргу саме за договором позики від 12.11.2016. Зміст розписок не відповідає вимогам, передбаченим ст. 545 ЦК, які ставляться до розписки про підтвердження виконання позикового зобов`язання.
 
Згідно з ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стороною позивача підтверджено наявність іншого боргового зобов`язання, яке боржником не виконане, а саме договору процентної позики від 28.10.2016 року, який укладався раніше.
Тому, кошти, частково повернуті відповідачем, першочергово йшли на погашення цього зобов`язання, що відображено в розрахунку заборгованості.
 
Як пояснює представник позивача за домовленістю між сторонами кошти першочергово зараховувались в рахунок погашення боргу за Договором процентної позики від 28 жовтня 2016 року, а в подальшому за Договором процентної позики від 2 листопада 2016 року, оскільки дані договори містили жорсткі штрафні санкції: «...Згідно з п. 3.3. Договору у випадку несвоєчасного або неповного повернення Позики та відсотків за Позикою додатково сплачується штраф, який розраховується на всю суму несвоєчасно (або неповністю) сплачених відсотків та/або тіла позики за ставкою 42 % річних в доларах США за кожен календарний день прострочення. Штраф сплачується додатково до суми нарахованих, відсотків та основної суми позики...». Саме на прохання боржника першочергово погашався договір процентної позики від 28.10.2016 року а решта коштів йшла на погашення боргу за договором процентної позики від 02.11.2016року. Розписки, надані Відповідачам, про отримання коштів ОСОБА_3 , з метою найменшого застосування штрафних санкцій були зараховані в рахунок погашення першого боргу, що є логічним та відповідає інтересам відповідача.
 
Встановлено, що за договором позики від 02.11.2016 року борг повністю не повернутий. Оригінал розписки і знаходиться у Позивача.
 
Усі розписки, надані відповідачем, були враховані в розрахунку заборгованості, і навіть ті, які не були зараховані стороною відповідача, а саме кошти за розпискою від 14.02.2017 року в сумі 1 515 доларів США, за розпискою від 28.02.2017 року в сумі 1 500 доларів США та за розпискою від 15.03.2017 року в сумі 1 500 доларів США, однак вони зараховані в рахунок погашення боргу від 28.10.2016 року.
 
Розписки, надані відповідачем, не дають змогу встановити, що борги повертаються саме за договором позики від 02.11.2016 року чи від 28.10.2016 року. Стороною відповідача не надано доказів, що борг за договором позики від 28.10.2016 року погашений. 
 
Позивач визнає, що частина коштів була зарахована в рахунок погашення боргу за договором позики від 02.11.2016 року після першочергового їх зарахування за договором позики від 28.10.2016 року.                                 
 
До суду про стягнення коштів за договором позики від 28.10.2016 року позивач не звертався, оскільки зарахував частину отриманих коштів в рахунок цього боргу, а саме:
розписка від 18.11.2016 в сумі  1750 доларів США, відповідно до якої кошти мали бути повернутими до 20.11.2016, про що вказано в розписці. Цей запис відповідає графіку погашення боргу за договором позики від 28.10.2016. Натомість графік погашення по договору позики від 02.11.2016 не містить такого строку повернення коштів, як до а тому ці кошти не можуть бути зараховані в рахунок погашення оспорюваного договору;
-   кошти в сумі 1 750 доларів СІЛА відповідно до графіку погашення - до 20.12.2016 за договором позики від 28.10.2016 року не повернуті, докази відсутні. Настає прострочення боржника, позивач має право нарахувати штрафні санкції.
-    розписка від 25.01.2017 в сумі 2000 доларів СІЛА, відповідно до якої кошти мали бути повернутими до 20.01.2017, про що вказано в розписці. Цей запис відповідає графіку погашення боргу за договором позики від 28.10.2016, де сума має бути 6520 доларів США. Натомість графік погашення по договору позики від 02.11.2016 навіть не містить такого строку повернення коштів, як до 20.01.2017. Кошти повернуті не в повному обсязі. Настає прострочення боржника, позивач має право нарахувати штрафні санкції.
-  розписка від 02.02.2017 в сумі 2 000 доларів США - такий строк повернення коштів у договорі позики від 02.11.2016 відсутній.
-  розписка від 08.02.2017 в сумі 1 100 доларів США - такий строк повернення коштів у договорі позики від 02.11.2016 відсутній.
-  далі розписка від 14.02.2017 на суму 1515 доларів США, яка відповідачем не врахована, однак позивач визнає повернення коштів у цій сумі. Вони зараховані в рахунок погашення боргу по договору від 28.10.2016 року.
-  розписка від 23.02.2017 в сумі 2 000 доларів США - такий строк повернення коштів у договорі позики від 02.11.2016 відсутній. Натомість, графік повернення коштів за договором позики від 28.10.2016 містить строк повернення коштів до 20.02.2017 в сумі 6 510 доларів США. Знову кошти повернуті не в повному обсязі та з прострочення графіку. Настає прострочення боржника, позивач має право нарахувати штрафні санкції. Однак, кошти, отримані в лютому в сумі 2 000 + 1 100 + 1515 + 2 000 = 6 515 доларів США, якщо не нараховувати штрафні санкції, відповідають сумі 6 510 та графіку повернення коштів за договором позики від 28.10.2016 року
-   
28.02.2017   та 15.03.2017 відповідачем були сплачені кошти по 1 500 доларів США, що ним не враховано, однак позивачем ці кошти зараховані на погашення боргу за договором позики від 28.10.2016року.
 
До 17.03.2017 року відповідач мала погасити борг у сумі 5 031 доларів США відповідно до графіку погашення боргу за договором позики від 28.10.2016року.
 
Цього ж дня вона мала погасити і борг за оспорюваним договором позики від 02.11.2016 в сумі 1 485 доларів СІЛА.
 
Усі ці розписки та проплати, які були здійснені відповідачем на користь позивача, внесені в таблицю взаєморозрахунків, яка була подана в заяві про збільшення позовних вимог від 06.06.2018 року та 21.11.2018 року та враховані стороною позивача. Однак позивач заперечує, що всі ці кошти сплачені за спірним договором, оскільки частково ці проплати, по-перше, не відповідають графіку погашення за оспорюваним договором і були повернуті набагато раніше, ніж передбачено оспорюваним договором, по-друге, першочергово зараховувались за договором позики від 28.10.2016 року, а по-третє, не містять посилання на оспорюваний договір, а тому не можуть бути належним доказом повернення коштів саме за цим договором.
 
Таким чином встановлено, що позивач зарахував частину коштів за неідентифікованими розписками у рахунок погашення оспорюваного договору.
         Щодо порядку вручення вимоги про дострокове повернення коштів відповідно до п. 4.6. оспорюваного договору.
 
Апелянт посилається на те, що боржник ОСОБА_1  особисто не отримувала письмової вимоги про дострокове повернення позики у відповідності до п. 4.6. оспорюваного договору.
 
Відповідно до п 4.6. договору позичальник зобов`язаний достроково повернути позику та всі нараховані відсотки за позикою в повному розмірі не пізніше 60 календарних днів з дати отримання такої письмової вимоги від позикодавця особисто або не пізніше 20 календарних днів з дати відправки                                 позикодавцем рекомендованого листа.
 
До позовної заяви доданий рекомендований лист № 0318901960461 з чеком, про направлення («...ЗА ПОВІДОМ. РЕКОМ. ЦІННИЙ ЛИСТ ПРІОР...» оплата 12,80 грн., за цінність 5 грн., за цінність 2,50 гри., за повідом, рек. - 8,00 грн)та з описом вкладення, де вкладенням є вимога про дострокове повернення коштів за договором процентної позики від 02.11.2016. Рекомендований лист № 03189019660461 отриманий особисто одержувачем. 22.11.2017, що підтверджено роздруківкою про відстеження поштового відправлення.
 
Таким чином рекомендований лист не тільки відправлений боржнику, але й ним отриманий, що підтверджено матеріалами справи. Цей факт не спростований відповідачем і твердження про не отримання вимоги спростовується матеріалами справи.
В частині порушення норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
 
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
 
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання          приймається  належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
 
Судом встановлено, що позикодавець видав розписку позичальнику як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань. Передаючи кошти особі позичальник не скористався своїм правом на затримання виконання зобов`язання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця. Крім того, оригінал боргової розписки знаходиться у позикодавця, що свідчить про невиконання умов договору.
 
Суд першої інстанції правильно та належно оцінив доказ - оригінал розписки, який знаходиться у позивача та підтверджує факт невиконання боржником зобов`язання з повернення коштів за договором позики від 02.11.2016року. Крім того, у розписках, наданих відповідачем як доказ виконання зобов`язання за оспорюваним договором, відсутнє посилання кредитора на неможливість повернути оригінал розписки. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Доказів того, що кредитор відмовився повернути боржнику борговий документ і боржник скористався своїм правом на затримання виконання зобов`язання - відсутні.
 
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.
 
Аналогічний висновок міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 22 вересня 2010 р. №6-34006 св 10. Так, у цій справі, суд прийшов до висновку, що договір позики є одностороннім правочином, на іншу сторону договору - позикодавця - покладається обов`язок, який характерний у більшості із зобов`язань. Це - обов`язок при прийнятті виконання зобов`язання (при поверненні позики) видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини), або повернути йому борговий документ, або в разі неможливості повернення (наприклад, коли він втрачений) такого документа вказати про це у виданій розписці. 
 
При невиконанні цих зобов`язань позикодавець вважається таким, що прострочив, що також включає нарахування з цього моменту будь-яких процентів,  що підлягали сплаті            за договором (статті 545, 613 ЦК). 
 
У свою чергу позичальник, (боржник) має право затримати виконання зобов`язання, якщо борговий документ позикодавець не повертає (ч. 4 ст. 545 ЦК). І навпаки, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3 ст. 545 ЦК України).
 
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця свідчить про невиконання свого обов`язку боржником. (ухвала ВСУ від 22 вересня 2010 р. №6-34006 св 10).
Наявність боргового документа - розписки, у кредитора, свідчить про існування невиконаного позичальником боргового зобов'язання, оскільки, відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання боргового зобов`язання в повному обсязі чи частково. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, то приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернути боржникові борговий документ, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника, а не у кредитора, підтверджує виконання позичальником свого обов`язку.
 
Отже, повертаючи борг за договором позики від 02.11.2016 року, відповідач повинна була вимагати повернення боргового документа, а у випадку неможливості кредитором його повернути, мала б вимагайте від нього розписку про повернення боргу повністю чи частково та про неможливість повернути борговий документ з тієї чи іншої причини. Сторона відповідача не надала суду доказів того, що позивач відмовився повертати оригінал боргового документу і що відповідач зверталася до нього з відповідною вимогою та, як наслідок, затримала виконання зобов`язання.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Суд обгрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
            Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375 , 381-384 ЦПК України, суд
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 інтереси якої представляє ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
 Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 листопада 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сил з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридяцяти днів.

 
Суддя-доповідач                                                      В.В. Гуль
 
Судді                                                                         Л.П. Сушко
 
                                                                                   О.І. Сліпченко