УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
25 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 198/638/18
провадження № 51-5623 ск 20

 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі: 
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року.
Обставини справи

1.  Зазначеним вироком, залишеним без змін апеляційним судом, 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя смт Юр`ївка Дніпропетровської області, 
засуджено за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
2.  Суд визнав доведеними такі обставини:
04 липня 2018 року приблизно о 15:00  ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння рухався на автомобілі ВАЗ 217030 по вул. Центральна в смт Юр`ївка від с. Жемчужне в напрямку с. Варварівка Юр`ївського району Дніпропетровської області зі швидкістю приблизно 100 км/год.
3.   ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння рухався на велосипеді «Аіст» цією ж вулицею в тому ж напрямку, поступово зміщуючись від лівого краю проїзної частини на праву смугу, по якій рухався автомобіль засудженого.
4.  Навпроти будинку № 6 по вул. Центральна автомобіль засудженого зіткнувся своєю передньою частиною із задньою частиною велосипеда, внаслідок чого ОСОБА_6 отримав смертельні травми.
5.  Суд дійшов висновку, що своїми діями засуджений грубо порушив вимоги пп. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 2.9 «а», 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху (далі – ПДР).
Доводи касаційної скарги

6.  У касаційній скарзі сторона захисту, посилаючись на частину 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
7.  Сторона захисту вважає, що:
слідчі експерименти є недопустимим доказами, оскільки всупереч вимогам статей 240, 333 КПК вони проведені не в умовах максимально наближених до тих, в яких мала місце подія.
суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки висновку судовій автотехнічній експертизі.
8.  Також захисник вважає, що суди не надали значення порушенню потерпілим ПДР, а також тому, що швидкість руху автомобіля засудженого встановити неможливо. 
9.  Крім того, він вважає, що суди попередніх інстанцій повною мірою не врахували обставин, які, на думку сторони захисту, свідчать про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Оцінка Суду

10.  Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
11.  Щодо відмови суду у проведенні слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_7 . Суд зазначає, що суд першої інстанції не зобов`язаний задовольняти кожне клопотання сторони процесу, і рішення суду залежить від обґрунтованості клопотання. У цьому випадку, як свідчать матеріали, метою проведення слідчого експерименту було спростування показань свідка ОСОБА_7 щодо швидкості, з якою рухався автомобіль засудженого. Однак суд ґрунтував свій висновок про швидкість автомобіля на узгоджених показаннях кількох свідків, у тому числі і  ОСОБА_7 . За таких обставин Суд не має достатніх підстав ставити під сумнів висновок суду першої інстанції щодо відсутності необхідності у проведенні слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_7 . 
12.  Захисник також посилається на те, що під час слідчих експериментів, проведених під час судового розгляду, не відтворені важливі аспекти події. Суд вже зазначав, що стаття 240 КПК не зобов`язує відтворити всі умови, які існували на час події. Експеримент вимагає моделювання умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для його мети. Оцінка того, наскільки умови слідчого експерименту були наближені до умов досліджуваної події, залежить від оцінки сукупності обставин справи і може позначитися на оцінці достовірності цього доказу, але не може свідчити про його недопустимість.
13.  Наведені в касаційній скарзі сторони захисту доводи не дають Суду достатніх підстав ставити під сумнів висновки судів попередніх інстанцій щодо достовірності результатів слідчих експериментів та висновків експертиз, які на них ґрунтуються.
14.  Як убачається з доданих копій судових рішень, суд першої інстанції, дослідив обставини справи, які належать до предмету доказування, й відповідно до статті 94 КПК дав оцінку зібраним доказам. Суд не вбачає в судових рішеннях підстав ставити під сумнів оцінку судів попередніх інстанцій щодо достовірності доказів і їх достатності для висновку про винуватість засудженого.
15.  Сторона захисту вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували те, що велосипедист також порушив вимоги ПДР, і, посилаючись на правило 1.4 ПДР («кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила»), доводить, що засуджений був вправі розраховувати, що велосипедист не виїде на його смугу.
16.  Суд зазначає, що грубе порушення водієм велосипеду вимог ПДР було визнано судами попередніх інстанцій, однак вони дійшли висновку, що це не є обставиною, яка виключає винуватість засудженого. Суд погоджується з таким висновком.
17.  Суд вже визнавав, що порушення учасником дорожнього руху правил саме по собі не виключає винуватість іншого учасника руху, і створення небезпеки учасником дорожнього руху, яку водій був у стані виявити, не звільняє того від обов`язку вжити заходи, необхідні для уникнення або зменшення шкідливих наслідків від створеної небезпеки.[1]
18.  Суд відзначає, що у цьому випадку, як вбачається з судових рішень, велосипедист рухався в попутному автомобілю засудженого напрямку смугою зустрічного руху. Діючи таким чином, потерпілий грубо порушував ПДР, і небезпечне перебування велосипедиста на смузі зустрічного руху, очевидне для засудженого, вже створювало небезпечну ситуацію на дорозі, яка вимагала реакції.
19.  Таким чином, основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, залишається його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.
20.  Суди детально обгрунтували свій висновок щодо моменту, коли виникла небезпека для засудженого і, відповідно, коли в нього виник обов`язок виконати відповідні правила дорожнього руху. Доводи касаційної скарги не дають Суду підстав ставити ці висновки під сумнів.
21.  Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
22.  Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував, що засуджений раніше не судимий, за колишнім місцем роботи характеризується позитивно. Обтяжуючою покарання обставиною суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Пом`якшуючих покарання обставин судом не було встановлено. 
23.  За таких обставин Суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог частини 2 статті 65 КК, призначивши покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
24.  Апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційних скарг, врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, дані про особу засудженого, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, відшкодування потерпілій завданої шкоди, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру і тяжкості вчиненого злочину, мотивовано визнав його необхідним і достатнім для виправлення засудженого. Таким чином, суд апеляційної інстанції дотримався вимог статті 419 КПК.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які свідчать про необхідність відкриття провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
 
Керуючись пунктом 2 частини другої статті 428 КПК, Суд, постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , поданою в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                  ОСОБА_2                     ОСОБА_3 

[1]     Постанова від 10 грудня 2019 року у справі № 759/2926/16-к (провадження № 51-8348км18), п. 13, http://reyestr.court.gov.ua/Review/86435726