ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5545/20 Справа № 175/4508/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1   на рішення  Дніпропетровського районного  суду Дніпропетровської  області від  11  березня 2020  року у  справі за  позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , Головного управління  Держгеокадастру у  Дніпропетровській області, Новоолександрівської сільської  ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки,-
ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року позивачзвернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом. В обгрунтування позову позивач посилався на те, що належна ОСОБА_1  земельна ділянка є суміжною із земельною ділянкою позивача  ОСОБА_2  та внесена в АС ЦДЗК з невірними координатами, оскільки при виготовленні державного акту про право власності на земельну ділянку серія ДП №109533 від 20.09.2004 року на ім`я ОСОБА_3  було допущено помилки, внаслідок чого відбулося накладання земельної ділянки відповідача на належну позивачу земельну ділянку, що на думку позивача порушує його право власності на належну йому земельну ділянку.
Рішенням Дніпропетровського районного  суду Дніпропетровської  області від  11  березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним Державний акт на право власності на землю серія ДП №109533 від 20 вересня 2004 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №010412001319, який видано на ім`я ОСОБА_3 на підставі рішення Новоолександрівської сільської ради 4 сесії 24 скликання від 22 листопада 2002 року та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 та Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1280 грн., тобто з кожного по 640 грн.
В своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_4 не погоджується з рішенням суду та посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,1500 га, яка розташована у АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП ДН №041474 від 27 грудня 1999 року, та земельна ділянка площею 0,1502 га, яка розташована у АДРЕСА_2 перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП №109533 від 20.09.2004 року, кадастровий номер №1221486200:05:006:0004, фактично мають спільну межу.
Під час складання технічної документації з`ясувалось, що визначити кадастровий номер та внести інформацію до АС ЦДЗК про земельну ділянку ОСОБА_2 можливості немає, оскільки в межах площі цієї земельної ділянки знаходиться частина приватизованої ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1502 га. До АС ЦДЗК було внесено відомості про належну ОСОБА_1 земельну ділянку з невірними координатами, оскільки при виготовленні технічної документації із землеустрою на земельну ділянку відповідачки були допущені помилки, тому при внесенні даних про земельну ділянку позивача до ДЗК площі земельних ділянок накладаються одна на одну, що унеможливлює таку процедуру внесення даних до Державного земельного кадастру.
Встановлено, що згідно Акту № 16Ю відновлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі складеного 17 квітня 2014 року, було відновлено в натурі межі земельної ділянки площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Суміжними землекористувачами ніяких претензій при відновленні існуючих меж землекористування не заявлено. Таким чином, під час виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП №109533 від 20.09.2004 року на ім`я ОСОБА_3 було допущено помилки, внаслідок чого виникла накладка земельної ділянки відповідача на належну позивачу земельну ділянку.
Суд встановив, що факт накладення земельних ділянок, які належать  ОСОБА_2  та ОСОБА_1  підтверджується письмовими доказами, зокрема: Рішенням державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області №РВ-1200149902014 від 26 вересня 2014 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та Висновком сертифікованого інженера-землевпорядника Чепелевої К.В. складеного 06 лютого 2019 року. Згідно вищевказаного висновку, встановлено перетин вищевказаних земельних ділянок ОСОБА_2  та ОСОБА_1 ; стосовно можливості паралельного зсуву земельної ділянки за кадастровим номером 1221486200:05:006:0004 у Державному земельному кадастрі таким чином, щоб фактичні координати поворотних точок меж цієї земельної ділянки на місцевості відповідали координатам поворотних точок меж земельної ділянки у Державному земельному кадастрі у даному випадку не є можливим з таких підстав: паралельне перенесення припускає наявність місця, яке б мало бути зайнятим земельною ділянкою, у випадку правильного визначення координат поворотних точок її меж, проте через допущення помилок в процесі обчислення залишилось вільним, а земельна ділянка змістилась на певну відстань та/або кут. Так при паралельному зсуві земельної ділянки за кадастровим номером 1221486200:05:006:0004 на місце, де вона повинна була б знаходитись, виникне перетин її меж із земельною ділянкою з кадастровим номером 1221486200:05:006:0052, що не є допустимим. У даному випадку, земельна ділянка, яка перебуває у власності  ОСОБА_3  фактично знаходиться в межах ділянки з кадастровим номером 1221486200:05:006:0052, яка згідно даних Державного земельного кадастру, перебуває у комунальній власності Новоолександрівської сільської ради та передана в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ІНВЕСТА» для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту. Попри це, земельна ділянка  ОСОБА_3  була внесена до Державного земельного кадастру з помилками, через що на даний момент вона знаходиться на місці земельної ділянки ОСОБА_2 , в результаті чого й виникає перетин їх меж при внесенні відомостей до Державного земельного кадастру. У даному випадку немає прямої технічної можливості для перенесення у Державному земельному кадастрі земельної ділянки ОСОБА_3  на місце, яке відповідає її фактичним координатам.
Оскільки встановлено перетин земельної ділянки позивача з земельною ділянкою ОСОБА_1 , кадастровий номер 1221486200:05:006:0004, де площа ділянок співпадає на 86,8553%, з метою захисту та відновлення порушених прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність визнати недійсним Державний акт на право власності на землю серія ДП №109533 від 20 вересня 2004 року. 
Крім того, суд також прийшов до висновку, що вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки є похідною від вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, яка підлягає задоволенню, тому необхідно скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за адресою:  АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у позовних вимогах ОСОБА_2 про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, суд першої інстанції посилався на положення ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (зі змінами внесеними Законом №340-IX від 05.12.2019 року), згідно якої Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання не чинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання не чинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). 
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що, враховуючи предмет позову та обставини, які підлягають доказуванню, з метою підтвердження наведених позивачем у позові обставин стосовно порушення його права землекористування необхідно було провести судову земельно-технічну експертизу із залученням судового експерта, оскільки саме висновок експерта є належним доказом по справі.
Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав. 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Тобто, серед джерел доказів, відповідно до ст. 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.
Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони по справі, зокрема відповідач, під час розгляду справи в суді першої інстанції не позбавлені були права заявити клопотання про проведення судової експертизи, відповідно до приписів ст. 103 ЦПК України, але своїм процесуальним правом не скористалися. Відповідних клопотань в суді апеляційної інстанції сторонами також заявлено не було.
Суд розглянув справу на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. Належних та допустимих доказів на спростування доводів позовної заяви апелянтом не надано.
Крім того, апелянт просив суд застосувати строк позовної давності, який пропущено позивачем та який заявлявся відповідачем в суді першої інстанції. 
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції відповідач не заявляв жодних заяв та клопотань щодо застосування строків позовної давності. Таким чином, відповідач не скористався своїм правом на подання клопотання про застосування строків позовної давності та не подав зазначене клопотання у строки встановлені ЦПК України. Заперечення на позовну заяву від 16.03.2018 року, на які посилається апелянта, також не містять клопотання про застосування строків позовної давності, а лише містять незгоду відповідача з позовними вимогами.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи. 
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
       Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного  суду Дніпропетровської  області від  11  березня 2020  року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова