Постанова
Іменем  України 
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 489/718/18
провадження № 61-7765св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач), 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчий комітет Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради,
треті особи: державний реєстратор комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» Вирич Тетяна Вікторівна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Яна Валеріївна,
 
розглянув  у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва у складі Рум`янцевої Н. О. від 28 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В. від 13 березня     2019 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради, треті особи: державний реєстратор комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» Вирич Т. В., приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я. В., про визнання незаконними рішень та визнання права на отримання у користування житлового приміщення.
Позов мотивовано тим, що 21 квітня 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради її було взято на квартирний облік на отримання житла у першу чергу по Ленінському району м. Миколаєва як громадянку, що тривалий час проживає у гуртожитку, не має іншого житла та є учасником бойових дій. Також зазначала, що вона є малозабезпеченою особою похилого віку.                            У подальшому позивачу стало відомо, що родина відповідача ОСОБА_2 , який став на квартирний облік на три місяці пізніше неї (30 липня 2010 року), отримала в порядку поліпшення житлових умов квартиру АДРЕСА_1 , яку відповідач приватизував в рівних частках спільно із своєю матір`ю ОСОБА_3 . 
Позивач вказувала на те, що родина відповідачів не потребувала поліпшення житлових умов у першу чергу, оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мають на праві власності нерухоме майно житлового та нежитлового призначення та земельні ділянки, а тому на її думку відповідачі незаконно отримали в користування спірне житлове приміщення, яке згодом приватизували, після чого переоформили право власності в порядку дарування на відповідача ОСОБА_3 .
 
Посилаючись на те, що такі незаконні дії відповідачів призвели до порушення її прав, передбачених положеннями статті 43 ЖК Української РСР та Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в УРСР як особи, яка стала на квартирний облік раніше, ніж родина відповідачів, позивач просила суд визнати незаконним пункт 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 95 від 13 лютого 2015 року щодо надання, знявши з квартирного обліку, згідно зі списком виконкому ММР - ОСОБА_2 , однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на склад сім`ї із 4-х осіб, згідно з частиною першою статті 48 ЖК Української РСР та визнати недійсним виданий на підставі вищезазначеного рішення ордер № 08 серії № 009259 від                           19 лютого 2015 року; визнати незаконним розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради № 140-р від 25 травня 2015 року та скасувати видане на його підставі рішення державного реєстратора комунального підприємства «Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації» Вирич Т. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 31606694 від 28 вересня 2016 року; свідоцтва про право власності на житло б/н від             25 травня 2015 року, виданого ОСОБА_3 на Ѕ частини та ОСОБА_2 на Ѕ частини вищезазначеної квартири з відкриттям розділу на об`єкт нерухомого майна № 1039407648101; скасувати рішення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер якого № 35006734 від 28 квітня 2017 року за договором дарування Ѕ частини у праві власності на квартиру б/н від 28 квітня  2017 року на об`єкт нерухомого майна № 1039407648101; визнати за позивачем право на отримання в користування квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати виконавчий комітет Миколаївської міської ради видати відповідний ордер.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від                           28 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Скасовано пункт 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року № 95 про надання, знявши з квартирного обліку згідно зі списком ОСОБА_2 1-кімнатної квартири АДРЕСА_2 на склад сім`ї із 4 осіб (він, дружина, мати, дочка), згідно з частиною першою статті 48 ЖК Української РСР.
 
Скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ,                    ОСОБА_3 по Ѕ частини за кожним, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 25 травня 2015 року № 140-р.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що першочергове право позивача на отримання житла порушене внаслідок того, що відповідач ОСОБА_2 із сім`єю (дружина, мати і дочка) не є особами, які входять до переліку осіб, передбачених статтею 34 ЖК Української РСР, що потребують поліпшення житлових умов, оскільки члени сім`ї мали у приватній власності нерухоме майно. Також на час зняття з обліку та видачі розпорядження про приватизацію відомості щодо наявності у матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 хвороби, що виключає можливість спільного проживання з членами сім`ї, не підтверджена, так як наданий відповідачами медичний висновок закінчив свою дію у 2011 році.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення,  рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2018 року залишено без змін.
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те,  що  у результаті неправомірного взяття на облік родини відповідачів, які не мали права на отримання житла у першу чергу, та фактичним отриманням ними спірного житла, порушений законний інтерес позивача, яка мала право на отримання житла у зв`язку з перебуванням у черзі на першочергове отримання житлового приміщення за наявністю у неї як пільг, так і переваги щодо взяття її на облік у порядку черговості раніше, ніж була взята на облік родина відповідачів.
 
Узагальнені доводи вимог касаційних скарг
 
У квітні 2019 року  ОСОБА_2 та виконавчий комітет Миколаївської міської ради подали до Верховного Суду касаційні скарги, у яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій не з`ясували усі фактичні обставини справи; не врахували, що рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого                     2015 року № 95 є актом індивідуальної дії, оскільки стосується визначеного кола осіб, тому позивач має довести, які конкретно її права та охоронювані законом інтереси, порушені вказаним рішенням; суди зазначеної обставини не з`ясували. Позивач не була другою в черзі після відповідачів, а тому її право на отримання житла порушено не було. Більше того, позивачу пропонувалось житло - кімната в гуртожитку, але від такої пропозиції остання відмовилася, бажаючи отримати однокімнатну благоустроєну  квартиру.  
Оскільки судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним ордера, визнання незаконним розпорядження, скасування  рішення державного реєстратора, скасування рішення приватного нотаріуса, визнання  за позивачем права на отримання в користування спірної квартири та зобов`язання виконавчого комітету видати відповідний ордер, то в цій частині не є предметом касаційного перегляду (частина перша статті 400 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційні скарги
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційні скарги, у якому позивач зазначила ті ж самі мотиви, якими обґрунтовано судові рішення судів попередніх інстанцій. Посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, просить касаційні скарги залишити без задоволення, а  судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                          06 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від                   28 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2019 року; витребувано цивільну справу № 489/718/18 з Ленінського районного суду м. Миколаєва.     
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                          20 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від  28 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2019 року.   
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                   05 листопада 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 07 квітня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського міського голови з заявою про внесення її до квартирного обліку в пільгову чергу, оскільки вона проживає в гуртожитку, у власності немає нерухомого майна та є учасником бойових дій.
 
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 580 від          21 квітня 2010 року ОСОБА_1 взята на квартирний облік на отримання житлових приміщень у першу чергу, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , складом сім`ї з однієї особи.
 
09 липня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до Миколаївського міського голови з заявою про внесення на квартирний облік в першу чергу на отримання житла складу сім`ї з 4-х осіб за станом здоров`я та малою квартирною площею.
 
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1003 від 30 липня 2010 року ОСОБА_2 взято на квартирний облік на отримання житлових приміщень у першу чергу, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , складом сім`ї з 4-х осіб (він, дружина, дочка, мати).
 
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 95 від              13 лютого 2015 року про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільнених житлових приміщень надано, знявши з квартирного обліку, згідно зі списком від 13 лютого 2015 року ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею  20,2 кв. м,  на склад сім`ї із 4-х осіб (він, мати, дочка та дружина), згідно з частиною першою статті 48 ЖК Української РСР.
 
19 лютого 2015 року на ім`я ОСОБА_2 на склад сім'ї з 4-х осіб видано ордер № 08 серії № 009259 на житлове приміщення -  квартиру АДРЕСА_1 .
25 травня 2015 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 на Ѕ частини та                 ОСОБА_3 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 140.
 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                    2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційних скарг ОСОБА_2 та виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 березня                        2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Відповідно до статті 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду, ордер на жиле приміщення є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов`язаних із наданням житлових приміщень.
 
Статтями 58, 59 ЖК Української РСР визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
 
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у статті 59 ЖК Української РСР, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими статтею 117 цього Кодексу.  У випадку, коли позов пред`явлено особами, право яких порушено видачею ордера і на яких не може бути покладено обов`язок по наданню відповідачам жилого приміщення, до участі у справі має бути притягнутий виконком або інший відповідний орган, що здійснює управління житловим фондом. Якщо, незважаючи на попередження, притягнутий до участі у справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення, суд вирішує позов по суті і при його задоволенні покладає на цей орган обов`язок надати відповідачам те жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше, яке за змістом частини другої статті 117 ЖК Української РСР має відповідати за розміром і благоустроєм наданому за ордером. У будь-якому випадку надається інше, а не раніше займане жиле приміщення, якщо останнє зайняте з законних підстав.
 
Установлено, що 13 лютого 2015 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення № 95 про передачу                        ОСОБА_2 на склад сім`ї із 4-х осіб однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (пункт 1).
 
На підставі вказаного рішення виконавчий комітет Миколаївської міської ради на ім`я ОСОБА_2 на склад сім`ї із 4-х осіб видав ордер № 08 серії № 009259 від 19 лютого 2015 року, відповідно до якого у відповідачів виникло право на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Наявність правових підстав для визнання вказаного ордера недійсним та його скасування судом не встановлені, у цій частині позову позивачу відмовлено, а судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині позивачем в касаційному порядку не оскаржуються. Відтак, ордер № 08 серії № 009259 від 19 лютого 2015 року, виданий на ім`я                           ОСОБА_2 на сім`ю із 4-х осіб на спірну квартиру, є чинним, недійсним його не визнано. 
 
За обставин чинності ордера на спірну квартиру скасування рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради (пункту 1), на підставі якого він був виданий, не має правового значення, оскільки таке рішення як акт індивідуальної дії вичерпало свою дію. 
 
Разом із тим, з висновками суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житлове приміщення від 25 травня 2015 року, видане відповідачам, за наявності ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, також погодитись неможливо. 
Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`ктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі-квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
 
Вселившись в спірне приміщення на підставі ордеру, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК Української РСР), та який не признаний недійсним, відповідачі набули право користування приміщенням та мали право на його приватизацію, відповідно до наведених приписів закону. Без визнання недійсним ордеру в порядку і на підставах, визначених статтею 59 ЖК Української РСР, висновки суду про недійсність свідоцтва про право власності на жиле приміщення, видане в порядку приватизації є безпідставними. Крім того, оскільки ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення, й після вселення в яке особа набуває право користування жилим приміщенням, визнання ордеру недійсним тягне за собою правові наслідки для осіб, яким видавався ордер, у тому числі щодо їх виселення з наданням або без надання іншого жилого приміщення в залежності від підстав визнання ордеру недійсним. 
 
Вирішуючи спір по суті та погоджуючись із висновками суду першої інстанції, в тому числі щодо чинності ордера на житлове приміщення, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи буде за встановлених обставин скасування рішення виконавчого комітету (пункту 1) та свідоцтва про право власності на спірну квартиру сприяти ефективному відновленню порушеного права позивача.
 
Ураховуючи те, що апеляційний суд не надав належної оцінки запереченням відповідачів, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судом не встановлені, апеляційний суд не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок під час розгляду справи в апеляційному порядку, постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями  400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 та виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити частково.
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради, треті особи: державний реєстратор комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» Вирич Тетяна Вікторівна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Яна Валеріївна, про скасування пункту 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого                   2015 року № 95 та свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 25 травня 2015 року № 140-р, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                М. Є. Червинська  	
Судді:                                                                                            С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                       А. Ю. Зайцев 
 
                                                                                                       Є. В. Коротенко
                                                                                    
                                                                                                       В. М. Коротун