ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/3453/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                         Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                              Федотова І.В., Коротких А.Ю.
          за участю секретаря                                                          Муханькової Т.В.          
                                                  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

     В С Т А Н О В И В :

           ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправним та скасування пункту 2, пункту 3 наказу від 16.01.2020 року № 136-к Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України; поновлення ОСОБА_1 на роботі та зобов`язання відповідача перевести на посаду заступника директора департаменту технічного регулювання та метрології Мінекономіки; стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу до Закону України «Про державну службу» було внесено зміни, зокрема скасовано застосування при вивільненні державних службовців попередження про наступне вивільнення працівників та  вимоги надання пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або іншої роботи. 
Крім того, апелянт зазначив, що в даному випадку відбулась ліквідація одного самостійного структурного підрозділу апарату Міністерства та створення нового, з новими функціями та повноваженнями.  Також, апелянт зазначив, що судом не досліджувалися вищезазначені зміни, які відбулися в структурі апарату Мінекономіки, кваліфікація та професійна підготовки позивача, а відтак висновок суду про поновлення позивача у новій структурі Міністерства та зобов`язання Міністерства перевести ОСОБА_1 на посаду заступника директора департаменту технічного регулювання та метрології Мінекономіки є передчасним та прийнятим на основі неповно з`ясованих обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, а відтак рішення підлягає скасуванню. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно  з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.
19.10.2020 року на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю забезпечити явку належного представника та великою кількістю захворівших працівників відділу позовної роботи Міністерства.
Колегія суддів порадившись на місці відмовила у задоволенні вказаного клопотання у зв`язку з необгрунтованістю останнього, а також у зв`язку з тим, що до вказаного клопотання  не було додано жодного доказу, які б підтверджували наявність обгрунтованих підстав неможливості прибуття до суду представника апелянта.
Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України  неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.
Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
          З матеріалів справи вбачається, що позивач з 24 березня 2015 року працював на посаді заступника директора Департаменту технічного регулювання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.
05.11.2019 року прийнято наказ Мінекономіки №322 «Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України», яким внесені зміни до структури апарату Міністерства, затвердженої наказом Мінекономіки від 18.09.2019 року № 26.
11.11.2019 року затверджено новий штатний розпис Мінекономіки, в якому відсутня посада заступника директора Департаменту технічного регулювання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.
           16.01.2020 року позивачем було подано заяву про надання йому відпустки з 20.01.2020 року на 37 календарних днів.
Цього ж дня Мінекономіки прийнято Наказ № 136-к «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 », у пункту якого зазначено: « Надати ОСОБА_1 частину щорічної відпуски за період роботи з 07.12.2017 року по 06.12.2018 року на 4 календарні дні, щорічну відпустку за період роботи з 07.12.2018 року по 06.12.2019 року на 30 календарних днів та частину щорічної відпустки за період з 07.12.2019 року по 06.12.2020 року на 3 календарні дні, усього на 37 календарних днів в 20 січня по 25 лютого 2020 року з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Водночас, у п.2 вказаного наказу зазначено: «Звільнити ОСОБА_1 з  посади заступника директора департаменту технічного регулювання 26.02.2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну служби».    
Не погоджуючись з оскаржуваним наказом щодо звільнення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вимогами частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 р. (далі - Закон № 889-VIII).
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII ( в редакції на час спірних відносин) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема,  скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що скорочення посади заступника директора Департаменту технічного регулювання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України було зумовлено внесенням змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України відповідно до наказу Мінекономіки №322 від 05.11.2019 року.
Частини 3 та 4 статті 87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.
Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі   п.1. ч.1 ст.87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів (строк попередження зменшено до 30 днів    Законом   № 440-IX від 14.01.2020, а до того такий строк становив 60 днів). Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (абзац третій частини третьої статті 87 із змінами, внесеними  згідно із Законом України від 19.09.2019 р. № 117-IX).
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, законодавець визначив такі умови (гарантії) для правомірності вивільнення працівників при скороченні чисельності або штату, як:
- персональне попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці;
- та обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1   ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж  підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Отже, суду для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби позивача та чи дотримана процедура звільнення.
В даному випадку, як правильно зазначив  суд першої інстанції, фактично відбулося лише перейменування структурного підрозділу у складі Міністерства, а саме Департаменту с технічного регулювання на Департамент технічного регулювання та метрології, яке не призвело до змін структури або штатного розпису відділу державного оборонного замовлення у складі управління військово-промислової політики, як і самого управління, а також не призвело до скорочення чи зміни посади, яку обіймав позивач. 
Згідно затвердженого Міністерством штатного розпису за 2019 рік посади не скорочувались та їх кількість не змінювалась.
Доказів зворотнього відповідачем до суду не надано.
Крім того, відповідачем не надано до суду й належних доказів зміни функціональних завдань та функцій відділу чи посадових обов`язків позивача за посадою, у зв`язку зі зміною назви Департаменту технічного регулювання на Департамент технічного регулювання та метрології. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, дослідивши Положення про Департамент технічного регулювання, затверджене наказом Міністерства від 14.04.2016 року № 696 та Положення про Департамент технічного регулювання та метрології, затверджене наказом Міністерства від 04.12.2019 року № 553, встановив, що вони майже ідентичні по змісту та цілям. 
Вказані обставини свідчать про те, що зміни, які відбулися у Міністерстві  жодним чином не вплинули на штатну чисельність структурного підрозділу, в якому працював позивач, не стосувалися й правового статусу цього відділу та обсягу функціонального розподілу посадових обов`язків між працівниками відділу.
Також, колегія суддів враховує висновок Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 року у справі № 2340/3477/18, який зазначив, що процедура вивільнення у зв`язку з скороченням чисельності або штату державних службовців, ліквідації або реорганізації державного органу визначається законодавством про працю - КЗпП України, та у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення - звільнення проводиться на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.
В даному випадку, звільнення позивача з посади заступника начальника управління військово-промислової політики - начальника відділу державного оборонного замовлення відбулось з порушенням вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки відповідачем не було дотримано умови (гарантії) для правомірності вивільнення працівника при скороченні чисельності або штату, а саме не було вручено  персональне попередження працівнику про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, а також не було запропоновано позивачу іншу роботу в  організації.
Доводи апелянта про те, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу до Закону України «Про державну службу» було внесено зміни, зокрема скасовано застосування при вивільненні державних службовців попередження про наступне вивільнення працівників та  вимоги надання пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або іншої роботи, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються наведеними вище висновками.
Враховуючи вказані обставини у сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII та протиправність оскаржуваного наказу відповідача від 16.01.2020 року № 136-к.
Також, оскільки в судовому порядку встановлено, що звільнення позивача відбулось без законної підстави, тому, відповідно до  частин першої-другої статті 235 Кодексу законів про працю, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач підлягає поновленню та переведенню на посаду заступника директора департаменту технічного регулювання та метрології Мінекономіки з наступного дня за днем звільнення з виплатою на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2020 року (наступний день після звільнення) по 03.07.2020 року (дата винесення рішення про поновлення) у розмірі 259655,55грн.
У рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
В даному випадку доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у відзиві на позовну заяву та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

                                                                        П О С Т А Н О В И В :
 Апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України залишити без задоволення.
 Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року залишити без змін.
 Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                                                        Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                          І.В. Федотов

                                                                                                            А.Ю. Коротких