ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року  
м. Черкаси   

справа № 711/3036/19,  провадження № 22-ц/821/648/20 категорія 304000000		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.
секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
представник позивача – адвокат: Подколзін Олег Васильович 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, дата складання повного тексту 20 січня 2020 року.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. 
Позов мотивовано тим, що 01 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до позивача з проханням позичити йому 200 000 доларів США. Враховуючи те, що ОСОБА_1 добре знав відповідача і на той час в нього була така сума грошей, він погодився позичити ОСОБА_2 грошові кошти в зазначеній сумі, на умовах повернення йому позики до 1 березня 2019 року.
Саме на цих умовах вони уклали договір позики, про що відповідач склав розписку в присутності двох свідків.
Проте відповідач свої зобов`язання не виконав, гроші позивачу не повернув. ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути кошти, але отримав відмову.
Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути борг, ОСОБА_1 змушений звернутися з позовом до суду за захистом свого права.
Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 200 000 доларів США та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що досліджена розписка, її зміст не свідчать про те, що відповідач взяв кошти у розмірі 200 000 доларів США саме в борг. В судовому засіданні відповідач не заперечував факту написання ним вказаної розписки, однак заперечував отримання в борг будь-яких коштів та зобов`язання їх повернути позивачу.
Дослідивши розписку, суд виявив її справжню правову природу, незалежно від найменування, незважаючи на найменування документа, прийшов до висновку, що між сторонами договір позики не укладався.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подав до Апеляційного суду скаргу, в якій просив рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 200000 дол. США у повному обсязі. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права.
Вказує, що як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення, вона позбавлена логічної структурованості, і фактично являє собою непослідовний набір тез про різноманітні обставини справи та пояснення сторін, які завершуються висновком про недоведеність факту отримання відповідачем 01 січня 2018 року боргу в розмірі 200000 доларів США та відмову в задоволенні позову.
При цьому частина з наведених судом мотивувальній частині рішення тез не мають логічного взаємозв`язку з висновком про не доведення факту отримання відповідачем грошових коштів в борг.
Укладений між позивачем та відповідачем правочин не визнавався судом недійсним і презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована. Відтак, в силу положень статті 204 ЦК України укладений між сторонами договір позики є правомірним та чинним, тому підлягає виконанню сторонами.
Крім того, вказує, що розписка (власноручне складання якої не заперечується відповідачем) про отримання грошових коштів є доказом на підтвердження факту отримання грошових коштів, то встановлення обставин щодо місця перебування відповідача (в межах території України або поза її межами) не спростовує факту написання ним розписки та отримання грошових коштів, й взагалі не може прийматися до уваги в контексті спростування таких фактів. 

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 , зазначено що апеляційна скарга є не обґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи і прийшов до вмотивованого висновку про те, що в судовому засіданні не доведений факт отримання відповідачем 1 січня 2018 року в борг 200 000 доларів США, в тому числі з огляду на явну недостовірність розписки, якою ОСОБА_1 обґрунтував наявність обставин викладених ним в позові.
Стосовно доводу апелянта щодо ознак багатоепізодного шахрайства з боку ОСОБА_2 та його системною позицією щодо невизнання власних зобов`язань з повернення позики в інших судових справах, відповідач вказує на те, що наявність цих кримінальних проваджень не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Більш того, по жодному з них відповідачу не повідомлено про підозру, за його участю не проведено ні одної слідчої дії. Заявниками у кримінальних проваджень є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 .
Відповідач звертає увагу на те, що 17.03.2020 року за його скаргою слідчим суддею Соснівського районного суду м. Черкаси зобов`язано ГУНП в Черкаській області внести до /РДР відомості щодо вчинення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2 насильницьких дій, в ході яких вони, погрожуючи життю та здоров`ю відповідача, змусили його написати заднім числом ряд розписок про начебто отримання від них та інших осіб грошових коштів, в тому числі і розписку від 01.03.2018 року, яку апелянт долучив до матеріалів справи як доказ, що обґрунтовує його позовні вимоги. Відповідну ухвалу суду відповідач долучить до матеріалів апеляційного провадження відразу після отримання її повного тексту.
Відповідач звертає увагу суду, що саме на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позивач посилається в своїй позовній заяві, як на свідків написання розписки від 01.03.2018 року і саме ці особи є позивачами в інших справах по стягненню з ОСОБА_2 грошових коштів за іншими розписками. Сам відповідач пояснює дії цих осіб певними фінансовими непорозуміннями по бізнесу, який вони спільно вели протягом довгого проміжку часу.
Просить суд рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.01.2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У відповіді на відзив, що надійшла від ОСОБА_1 зазначено, що доводи відзиву на апеляційну скаргу, наданого ОСОБА_2 є необґрунтованими.
Зазначено, що в справі є борговий документ (розписка), зміст якого чітко свідчить про отримання ОСОБА_2 від позивача грошових коштів та зобов`язання їх повернути (що не було спростовано жодним доказом). Суд першої інстанції належну увагу на дану обставину не звернув, а ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу доводів апеляційної скарги не спростовував. Тому, доводи відзиву на апеляційну скаргу не можуть бути підставою для залишення рішення суду без зміни. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Встановлено, що ОСОБА_2 власноручно написав ОСОБА_1 розписку та поставив свій підпис про те, що 1 січня 2018 року отримав безпосередньо від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 200000 дол. США, які зобов`язується повернути 1 березня 2019 року. 
Досліджена розписка, її зміст не свідчать про те, що відповідач взяв кошти у сумі 200000 доларів США саме в борг. В судовому засіданні відповідач не заперечував факту написання ним вказаної розписки, однак заперечував отримання в борг будь-яких коштів та зобов`язання їх повернути.
Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 12.12.2019 року № 0,184-42375/0/15/19-Вих, ОСОБА_2 20 лютого 2018 року виїхав за межі території України і повернувся на територію України лише 4 березня 2018 року.

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись з позовом, ОСОБА_1  посилався на те, що 01 березня 2018 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого він передав останньому 200 тис. доларів США, що підтверджується розпискою, складеною власноручно відповідачем. До позовної заяви додав копії розписку від 01.03.2018 року, а вході розгляду справи надав оригінал розписки від 01.03.2018 року (а.с. 52).
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Втім, відповідно до частини першої  ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Згідно частини другої ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно частини першої ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої, другої ст. 509 ЦК України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною першою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Судом встановлено, а також підтверджується і матеріалами справи, що ОСОБА_2 власноручно написав ОСОБА_1 розписку та поставив свій підпис про те, що 1 січня 2018 року він отримав безпосередньо у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 200 тис. дол. США, які зобов`язався повернути 1 березня 2019 року.
Водночас в матеріалах справи наявний лист Головного центру обробки спеціальної Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 12.12.2019 року № 0,184-42375/0/15/19-Вих, ОСОБА_2 20 лютого 2018 року виїхав за межі території України і повернувся на територію України 4 березня 2018 року (а.с. 107).
Крім того, ОСОБА_2 при розгляді справи в суді першої інстанції не заперечував факту написання ним даної розписки, однак заперечував отримання в борг будь-яких коштів та зобов`язання їх повернути позивачу.
Враховуючи положення ст. 202, 203, 215, 231 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що саме на момент складання розписки 01.03.2018 року на нього чинився психологічний чи фізичний тиск, внаслідок якого він написав розписку всупереч внутрішній волі. Після написання розписки ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу застосування до нього чи його членів сім`ї насильницьких дій з боку ОСОБА_1 не звертався.
З позовом про визнання договору позики, в установленому законом порядку недійсним з цих підстав ОСОБА_2 також не звертався.
Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що розписка не містить відомостей про отримання грошових коштів саме у борг, не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу, оскільки зміст боргової розписки від 01 березня 2018 року, оригінал якої долучено позивачем до матеріалів справи, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів. 
Так, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки між сторонами було укладено договір позики від 01 березня 2018 року, строк повернення за яким настав, сума позики відповідачем не повернута, права позивача, як позикодавця є порушеними, тому висновки суду першої інстанції про відмову у стягнення із відповідача на користь позивача суми заборгованості за цим договором є не правильними.
Крім того, оригінал розписки знаходився у позивача, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення боргу або його частини ОСОБА_2 ні в суд першої інстанції, ні в суд апеляційної інстанції не надав.
За таких обставин рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, стягнути з відповідача ОСОБА_2 200 000 доларів США, відповідно до розписки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, до скасування та ухвалення нового.
Крім того, у відповідності ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В зв`язку з тим, що за результатами розгляду апеляційною інстанцією скасовано ухвалене в справі судове рішення та прийнято нову постанову про задоволення позову, то понесені позивачем судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2020 року скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , борг за договором позики в розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США та судові витрати в сумі 24 012 (двадцять чотири тисячі дванадцять) грн. 50 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.  

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                В.Г. Бородійчук

Судді                                                                О.В. Карпенко

                                                               Л.В. Нерушак