Постанова
Іменем України                          
 
01 жовтня 2020 року                                     
м. Київ                                                               
справа № 635/3970/18
провадження № 61-5902св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач  - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Максимов Микола Ігорович, на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 лютого 2019 року у складі судді Токарєвої Н. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. 
У зазначеному будинку, крім неї та членів її сім`ї, зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 . Шлюб між сторонами розірвано 19 квітня 2013 року, та з 2013 року ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає, його місце проживання позивачу невідоме. 
Добровільно знятись з реєстрації ОСОБА_2 відмовляється. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишній № НОМЕР_1 ), шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.  Відповідач зареєстрований, але не проживає в будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , та не веде з власником житла спільного господарства, не бере участі в оплаті комунальних послуг, не є членом сім`ї позивача, тому відповідач втратив право користування зазначеним житловим будинком.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 03 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 лютого 2019 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_1 (колишній № НОМЕР_1 ), шляхом позбавлення  ОСОБА_2 права користування житловим будинком, розташованим за вказаною адресою.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Оскільки шлюб між сторонами розірвано 19 квітня 2013 року, тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Максимов М. І., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на те, що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеної у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 520/6001/15-ц (провадження                    № 61-47675св18).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
У травні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки тому, що житловий будинок, придбаний сторонами у період шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін, доказів того, що спірний будинок є особистою власністю позивача, надано не було. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до вимог Цивільного кодексу України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У червні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому вона просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
18 лютого 1989 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (а.с. 48). 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 квітня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Ольховською Л. М., ОСОБА_1 купила жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 .
Згідно з копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Харківським районним відділом управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 15 серпня 1996 року, ОСОБА_1 з 27 червня 1997 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , шлюб між сторонами у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірваний 19 квітня 2013 року, про що у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 59.
Згідно з актом депутата Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області Журавель С. С. від 11 червня 2018 року № 23 ОСОБА_2 на даний момент протягом чотирьох років не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання ОСОБА_2 невідоме                (а.с. 9).
Відповідно до відомостей від 12 червня 2018 року за вих. № 1079, наданих Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області, за адресою: вул. Перемоги, будинок № 185 смт Безлюдівка, Харківський район, Харківська область (згідно з актом депутата) зареєстрований, але з 2014 року за адресою реєстрації ОСОБА_2 не проживає. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема КпШС України.
Статтею 22 КпШС України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Судами встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами розподіл спільного майна подружжя не було проведено.
Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач посилалася на те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 не проживає у будинку, що є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
В цій справі питання належності квартири не вирішується, проте Верховний Суд зазначає, що спірна квартира придбана за час шлюбу, а презумпція права власності не спростована. 
Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
Разом з тим, вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що 18 лютого 1989 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 квітня 1997 року ОСОБА_1 купила жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , тобто під час перебування у шлюбі. 
Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній у будинку за місцем реєстрації, не свідчать про відмову  ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. 
Сам факт незвернення  ОСОБА_2 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Тому судові витрати, які сплативОСОБА_2 за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 152 грн 60 коп. та касаційної інстанції у розмірі 1 409 грн 60 коп., підлягають стягненню з  ОСОБА_1 .
Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі  колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Максимов Микола Ігорович, задовольнити.
Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 лютого 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 березня 2020 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 152 грн 60 коп. та касаційної інстанції у розмірі 1 409 грн 60 коп. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Г. В. Коломієць 

                                                                                        Р. А. Лідовець  

                                                                                        Ю. В. Черняк