Постанова
Іменем України               
10 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 727/8413/17 
провадження № 61-2744св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідач -ОСОБА_1 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Лисак І. Н., Височанської Н. К., Яремка В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), правонаступник якого є  Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Позов обґрунтований тим, що 24 квітня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту                                № 11338422000, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 105 200,00 дол. США строком повернення до 23 квітня 2029 року зі сплатою 13,00 % річних.
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2  укладено договір іпотеки від 24 квітня 2008 року № 83918 (далі - договір іпотеки), відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2008 року.
У квітні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості. 
Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 03 жовтня 2014 року, позов задоволено. Стягнено солідарно з  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 115 586,49 дол. США.
Під час виконання судового рішення стало відомо, що ОСОБА_2 у супереч пункту 2.4.1 договору іпотеки здійснив реконструкцію квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває в іпотеці ПАТ «УкрСиббанк», а саме здійснив переобладнання квартири в нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7 загальною площею 67,6 кв. м.
На підставі рішення Чернівецької міської ради від 27 грудня 2011 року № 837/22 ОСОБА_2 оформив право власності на вказані нежитлові приміщення та отримав свідоцтво про право власності на об`єкт.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року визнано мирову угоду, за якою право власності на житлове приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7 загальною площею 67,6 кв. м на АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_5 . 
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року у справі № 22ц-320/15 ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року скасовано.
Однак у період чинності ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року ОСОБА_5  зареєстрував право власності на зазначені нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення)            21-1-21-7, загальною площею 67,6 кв. м на АДРЕСА_2 . Потім згідно з актом прийому-передачі майна вніс вказаний об`єкт нерухомості до статутного фонду Приватного підприємства «Ксенія плюс» (далі - ПП «Ксенія плюс») та 22 грудня 2012 року здійснив державну реєстрацію права власності на вказані приміщення за ПП «Ксенія плюс».
Згідно з договором купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року ПП «Ксенія плюс» продало нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7, загальною площею 67,6 кв. м на АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .
Станом на 21 серпня 2017 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становила 161 650,11 дол. США, з яких 88 094,30 дол. США - заборгованість за простроченим кредитом, 73 555,81 дол. США - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом, 175 870,77 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 451 202,53 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом.
Посилаючись на статті 1, 12, 23, 33 Закону України «Про іпотеку», позивач просив:
- звернути стягнення на нежитлове приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7, загальною площею 67,6 кв. м на АДРЕСА_2 , що належить на праві власності  ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року;
- встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження»з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку»;
- з вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги АТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 24 квітня 2008 року в розмірі 161 650,11 дол. США і 627 073,30 грн та відшкодувати судові витрати, пов`язані з розглядом справи. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 вересня 2018 року у позові відмовлено. 
Судове рішення мотивоване тим, що оскільки позовні вимоги випливають з правовідносин, що виникли з нікчемного правочину, а саме мирової угоди від 07 серпня 2012, договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, за яким ПП «Ксенія плюс» продало відповідачу ОСОБА_1 нежитлове приміщення (магазин промислових товарів) 21-1 21-7, загальною площею 67,6 кв.м на АДРЕСА_2 , правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачу, немає. Отже, позов ПАТ «УкрСиббанк» є безпідставним та задоволенню не підлягає.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції  
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 грудня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Звернено стягнення на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7, загальною площею 67,6 кв. м на АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження,передбаченої Законом України «Про виконавче провадження»з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». З вартості реалізації предмета іпотеки задоволено вимоги АТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 24 квітня 2008 року в розмірі 115 586,49 дол. США. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Судове рішення мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що мирова угода від 07 травня 2012 року, за якою право власності на спірне нежитлове приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) перейшло до ОСОБА_5 , через її скасування ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року не створила юридичних наслідків для сторін цієї угоди та згідно з частиною третьою статті 12 Закону України «Про іпотеку» є нікчемним правочином, оскільки одним із способів вирішення цивільного спору є мирова угода, яка може стосуватися лише прав і обов`язків сторін спору, а тому мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, адже порядок її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями процесуального закону. У разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. З огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ефективним відновленням прав кредитора є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї з умов надання (отримання) кредиту. Спірні нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) не є новоствореним майном, оскільки спірна квартира (житлова) спочатку була передана в іпотеку банку, згодом переобладнана для подальшого її використання під магазин, тобто створення нового об`єкта в розумінні статей 331,332 ЦК України не відбулося.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з відсотків та пені, суд апеляційної інстанції керувався тим що, заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 вересня 2014 року стягнено солідарно з  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 24 квітня 2008 року у розмірі 115 586,49 дол. США, що складається із кредитної заборгованості, заборгованості за процентами, пені за прострочення сплати кредиту та пені за прострочення сплати процентів. Зазначив, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, що узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється лише для покриття заборгованості, визначеної за рішенням суду від 24 квітня 2008 року у розмірі 115 586,49 дол. США.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2019 року  ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 грудня 2018 року, залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 вересня 2018 року. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу. 
У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Зазначив, що суд апеляційної інстанції не застосував статті 9, 12 Закону України «Про іпотеку», статті 204, 317, 319 ЦК України та помилково застосував статтю 23 Закону України «Про іпотеку». 
Суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що право власності на предмет іпотеки перейшло до ОСОБА_1 і що він є належним відповідачем у справі. Право власності до ОСОБА_5 на предмет іпотеки перейшло за мировою угодою, ухвалу про затвердження якої скасовано увалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року у справі № 22ц-320/15. Скасований судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Вказане свідчить, що право власності на нежитлові приміщення (магазин промислових товарівта офісні приміщення) 21-1-21-7, загальною площею 67,6 кв. м на АДРЕСА_2 за скасованою ухвалою Шевченкіського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року про затвердження мирової угоди не перейшло до ОСОБА_5 , який надалі вніс це майно до статутного капіталу ПП «Ксенія Плюс», що відчужило його відповідачу ОСОБА_1 . 
Правочини, укладені стосовно майна, переданого в іпотеку, без згоди іпотекодержателя, зумовлюють їх нікчемність та не створюють інших юридичних наслідків, крім пов`язаних з їх нікчемністю. Отже, висновок суду апеляційної інстанції щодо переходу до відповідача, як до нового власника за нікчемним правочином - договором купівлі-продажу, прав та обов`язків іпотекодержателя суперечить статтям 204, 317, 319 ЦК України та статтям 9, 12 Закону України «Про іпотеку». Суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки норми цієї статті регулюють наслідки переходу права власності на предмет іпотеки, а за нікчемним правочином та скасованим рішенням суду право власності не переходить.
Суд апеляційної інстанції не врахував того, що стаття 23 Закону України «Про іпотеку» поширюється на випадки, коли предмет іпотеки відчужується за попередньою згодою іпотекодержателя, тобто коли виконані вимоги статті 9 Закону України «Про іпотеку» і відбувається перехід права власності, що можливо за наявності двох фактів: припинення права власності у випадках, передбачених статтею 346 ЦК України, та виникнення права власності відповідно до норм ЦК України (спадкування, уступка права вимоги, поділ предмета іпотеки при поділі майна подружжя, тобто у випадках, за яких не спростовується презумпція правомірності правочину відповідно до статті 204 ЦК України і такий перехід права власності кореспондується із частиною другою статті 328 ЦК України). 
Суд апеляційної інстанції не дослідив підстав скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року про затвердження мирової угоди, а саме: порушення прав та законних інтересів ПАТ «УкрСиббанк» через відсутність його згоди на перехід права власності на предмет іпотеки ОСОБА_5 і, як наслідок, недійсність умов такого правочину на підставі частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку».  
Наступні правочини з відчуження спірного майна ПП «Ксенія плюс» та ОСОБА_1 є нікчемними з огляду на положення статей 204, 317, 319 ЦК України  і статей 9, 12 Закону України «Про іпотеку». 
За нікчемним правочином право власності на предмет іпотеки не перейшло до відповідача ОСОБА_1 , тому він не може нести відповідальність як іпотекодавець, не є належним відповідачем у справі та не повинен нести негативні наслідки заявленого до нього позову у вигляді стягнення з нього судового збору, понесення витрат на правову допомогу та бути боржником у виконавчому провадженні. 

Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» просило залишити її без задоволення, а постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 грудня 2018 року - без змін. 
Зазначило, що касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає. Постанова Чернівецького апеляційного суду від 21 грудня 2018 року ґрунтується на засадах верховенства права, є законною та обґрунтованою. 
Якщо договір іпотеки в установленому законом порядку недійсним не визнано, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Чинне законодавство не встановлює залежність збереження права іпотеки від добросовісності чи недобросовісності нового власника предмета іпотеки, а також від його обізнаності про обтяження придбаного нерухомого майна чи оспорювання в судовому порядку права іпотеко держателя на це майно на момент придбання. Отже, перехід права власності на предмет іпотеки до ОСОБА_1 не припинив обтяження, встановленого на користь банку відповідно до умов іпотечного договору. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року №460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у лютому 2019 року, а тому підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що24 квітня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11338422000, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 105 200,00 дол. США, строком повернення до 23 квітня 2029 року зі сплатою 13,00 % річних.
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2  укладено договір іпотеки  від 24 квітня 2008 року № 83918, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2008 року.
У квітні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості. 
Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 08 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 03 жовтня 2014 року, позов задоволено. Стягнено солідарно з  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 115 586,49 дол. США.
Під час виконання судового рішення стало відомо, що ОСОБА_2 всупереч пункту 2.4.1 договору іпотеки здійснив реконструкцію квартири      АДРЕСА_1 , яка перебуває в іпотеці АТ «УкрСиббанк», а саме: переобладнав квартиру в нежитлове приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7 загальною площею 67,6 кв. м. 
На підставі рішення Чернівецької міської ради від 27 грудня 2011 року № 837/22 ОСОБА_2 оформив право власності на вказане нежитлові приміщення та отримав свідоцтво про право власності на об`єкт.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року визнано мирову угоду, за якою право власності на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7, загальною площею 67,6 кв. м на АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_5 . 
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року у справі № 22ц-320/15 ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року скасовано.
У період чинності ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року ОСОБА_5  зареєстрував право власності на спірні нежитлові приміщення. Потім згідно з актом приймання-передачі майна вніс вказаний об`єкт нерухомості до статутного фонду ПП «Ксенія плюс». 22 грудня 2012 року здійснено державну реєстрацію права власності на вказане приміщення за ПП «Ксенія плюс».
Згідно з договором купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року ПП «Ксенія плюс» продало зазначені нежитлові приміщення ОСОБА_1 , який  передав спірні приміщення в іпотеку ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки від 27 лютого 2015 року.
Станом на 21 серпня 2017 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становила 161 650,11 дол. США, з яких 88 094,30 дол. США - заборгованість за простроченим кредитом, 73 555,81 доларів США - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом, 175 870,77 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 451 202,53 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом.
Надалі назва вулиці розташування спірного об`єкта нерухомості змінена із АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 , що сторони визнають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV  «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору (частина п`ята статті 5 Закону № 898-IV).
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 598, 599 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з частинами першою та третьою статті 33 Закону № 898-IV уразі  невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права та обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону № 898-IV іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Строк дії кредитного договору, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 - до 23 квітня 2029 року. Однак ОСОБА_2 належним чином умов кредитного договору не виконував, що стало підставою для звернення банку до суду про дострокове стягнення кредитної заборгованості. 
Суди встановили, що заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 08 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 03 жовтня 2014 року, позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 115 586,49 дол. США.
Також суди встановили, що спірне майно, звернути стягнення на яке в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором просило ПАТ «УкрСиббанк», вибуло з володіння ОСОБА_2 за мировою угодою, ухвалу про затвердження якої скасовано ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2015 року у справі № 22ц-320/15. 
В черзі договорів, спрямованих на відчуження цього майна, останнім був договір купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, згідно з яким ПП «Ксенія плюс» продало спірні нежитлові приміщення ОСОБА_1 .
Отже, ОСОБА_1 є останнім володільцем цих нежитлових приміщень, відомості про право власності якого на цей об`єкт нерухомості містяться в Державному реєстрі  речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону № 898-IV в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
У рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» Конституційний Суд України зазначив, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності  у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. 
Установивши у справі, яка переглядається, факт переходу до  ОСОБА_1  права власності на спірне нерухоме майно, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону № 898-IV та поширення її дії на відповідача.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У досліджених судами матеріалах справи немає доказів розірвання чи визнання недійсним іпотечного договору. 
Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок його неодноразового відчуження. 
З огляду на встановлені обставини справи ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку з відчуженням іпотекодавцем предмета іпотеки є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї з умов надання (отримання) кредиту.
Доводи касаційної скарги про те, що ухвалою апеляційного суду було скасовано ухвалу суду першої інстанції про затвердження мирової угоди, отже, ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі не дають підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки з матеріалів справи згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відомо, що власником  нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 є  ОСОБА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 14 квітня 2015 року у справі № 727/2946/15-ц задоволено позов АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна предметом іпотеки та звернення стягнення на нього. 
Посилання на судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними, оскільки спори у цій справі і в справі № 727/2946/15-ц не є тотожними.
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що мирову угода не  можна розглядати як договір, є необгрунтованим з огляду на природу мирової угоди, проте такий висновок не вплинув на вирішення спору по суті.
Водночас відповідно до частини першої статті 39 Закону № 898-IV в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у справі нове рішення про задоволення позову частково, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині рішення не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. 
Проте вказане не є перешкодою для виконання рішення суду апеляційної інстанції та звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, щодо обов`язковості зазначення в резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні. Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форма грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону № 898-IV можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону № 898-IV встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася. З урахуванням наведеного Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц, провадження № 14-11цс18). 
У правовідносинах, що склалися між сторонами, Верховний Суд виходить із охорони інтересів добросовісного іпотекодержателя, про що зазначав Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14 (провадження                     № 61-1137св18). 
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. 
Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора (постанова Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц, провадження № 61-28761св18, постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, провадження                         № 61-156св17). 
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. 
Укладаючи мирову угоду, яку затверджено ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07 серпня 2012 року, та за якою право власності на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7, загальною площею 67,6 кв. м на АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 знав, що вказані нежитлові приміщення раніше були житловою квартирою  АДРЕСА_4 , яку він всупереч пункту 2.4.1 договору іпотеки переобладнав в нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7 та оформив право власності на них, отримавши свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомості.
Такі дії ОСОБА_2 свідчать про його небросовісну поведінку стосовно кредитора та іпотекодержателя АТ «УкрСиббанк». 
Верховний Суд зазначає, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами (постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16, постанови Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 161/3376/17, від 04 липня 2018 року у справі        № 335/640/15-ц). 
Вказане свідчить, що на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 21-1-21-7, загальною площею 67,6 кв. м на АДРЕСА_2 поширюється дія договору іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_4 , і вказане приміщення після реконструкції є предметом іпотеки. 
Верховний Суд бере до уваги, що відповідач   ОСОБА_1 не оскаржує судові рішення, а доводи ОСОБА_2 не спростовують висновків суду про правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду апеляційної інстанції та переоцінці доказів у справі, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 грудня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
         
           С. О. Погрібний
 
О. В. Ступак