ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/1857/20                                                     Суддя (судді) першої інстанції: М.А. Білоноженко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 грудня 2020 року                                                                                  м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Парінова А.Б., Пилипенко О.Є., 
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Офіса Генерального прокурора, Черкаської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення, наказа про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітка за час вимушеного прогула, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Офіса Генерального прокурора, Черкаської обласної прокуратури на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Офіса Генерального прокурора (далі - відповідач 1) та Черкаської обласної прокуратури (далі - відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення першої кадрової комісії від 10 квітня 2020 року №302 про неуспішне проходження атестації за результатами складання іспита у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки, наказа прокурора Черкаської області від 28 квітня 2020 року про звільнення її з посади, поновлення на посаді заступника начальника другого відділа процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області та стягнення середнього заробітка за час вимушеного прогула.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі за поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності   Конституції України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ   (зі змінами). 
Не погоджуючись із ухвалою суду, сторони подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просять її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що оскаржуваними рішеннями не застосовано до позивача юридичної відповідальності, отже її звільнено не в порядку дисциплінарного провадження. Кодекс адміністративного судочинства України визначає інший процесуальний механізм дій суду у разі, якщо він дійде висновку про невідповідність правового акта Конституції України. Наполягає, що з огляду на зміст обґрунтування позовних вимог, зупинення провадження уданій справи є не виправданим.
В обґрунтування вимог апеляційних скарг відповідачі зазначають, що закони та інші акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними. Отже, зупинення провадження у справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду цього суду є норми закону чи іншого акта, яким врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи. В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акта не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України. До того ж, тривале зволікання судами з розгляду трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить від загрозу дотримання з боку України пункта 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наголошує на тому, що в оскаржуваній ухвалі суд не обґрунтував наявність зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України і предметом даного спора, в тому числі не конкретизував в чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду даної справи без попереднього вирішення органом конституційної юрисдикції питання про конституційність Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ.   
Відзиви на апеляційні скарги не надходили.  
Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволення, а ухвалу суду - скасуванню, з таких підстав.
Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку визнання Конституційним Судом України неконституційними норм   Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, яким передбачена юридична відповідальність невиконання вимог щодо подання заяви про намір пройти атестацію, буде мати місце скасування юридичної відповідальності, що у силу положень частини 1 статті 58 Конституції України   надасть суду можливість застосувати таке рішення до спірних правовідносин.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до пункта 3 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Тобто, зупинення провадження у справі на підставі наведеної правової норми можливе виключно у випадку об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої за відсутності умови, що зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Судовою колегією враховується, що у постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 826/25204/15 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду підкреслив, що у спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, пов`язаних із реалізацією Закону України «Про очищення влади», зупинення провадження в адміністративних справах до розгляду Конституційним Судом України питання щодо конституційності окремих положень цього Закону може бути визнано доцільним за умов дійсної пов`язаності потенційного результату розгляду цього питання з фактичними обставинами адміністративної справи та належного обґрунтування судом необхідності такого зупинення.
З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивну неможливість розгляду справи до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі № 3/116(20) за поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (зі змінами), колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Як убачається з матеріалів справи, наказом прокурора Черкаської області від 28 квітня 2020 року позивача звільнено з посади з посади заступника начальника другого відділа процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області на підставі пункта 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2010 року.
Вказаний наказ прийнято, керуючись статтею 11Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункта 19 розділа ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та на підставі пункта 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Підпунктом 2 пункта 19 розділа ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункта 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
У позовній заяві ОСОБА_1 на обґрунтування своєї позиції зазначає, що накази Генерального прокурора України, якими затверджено порядок проходження прокурорами атестації, роботи кадрових комісій та встановлено прохідний бал для успішного складання іспиту, не зареєстровані в установленому законодавством порядку, проведення атестації не відповідає поставленим цілям та загальному поняттю атестації, рішення кадрової комісії не мотивоване, атестація проведена з грубим порушенням прав позивача, правові підстави для звільнення, передбачені статтею 51 Закону України «Про прокуратуру», відсутні. 
Як убачається зі змісту конституційного подання 50 народних депутатів України №3/116(20) від 18 березня 2020 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (зі змінами), яке перебуває на розгляді у Конституційному Суді України, прийняття зазначеного Закону обумовило звуження змісту і обсягу існуючих прав громадян, запровадило дуалізм правових засад організації і діяльності прокуратури України та статуса прокурорів.
Враховуючи доводи позовної заяви, а також суть конституційного подання, колегія суддів приходить до висновку про не пов`язаність потенційного результата розгляду зазначеного конституційного подання з фактичними обставинами даної справи, а тому підстави для зупинення провадження у справі відсутні.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офіса Генерального прокурора, Черкаської обласної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 А.Б. Парінов

                                                                                          О.Є. Пилипенко