Дата документу 04.11.2020 Справа № 2-1707/08

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №2-1707/08              Головуючий у 1 інстанції Швайковський А.А.
Провадження № 22-ц/807/3094/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
04 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору та визнання права власності на нерухомість,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору та визнання права власності на нерухомість.
В позові зазначала, що 05.01.2007 року, після публікації у газеті „Запорізька правда" № 1-2 (22053-22054) від 04.01.07 р. про дозвіл з 1 січня 2007 року продажу земель сільськогосподарського призначення, вона уклала з Відповідачем договір купівлі-продажу земельної ділянки на території Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області, за цільовим призначенням - «ведення товарного сільськогосподарського виробництва», з яких право власності на земельну ділянку площею 6,2100 га, кадастровий номер якої 2323986200:02:001:0035 посвідчено Державним актом на право власності на землю серії ЗП № 014377, виданого 20 липня 2004 року на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 57.
У відповідності до умов п.2.3. Договору купівлі-продажу від 05.01.2007 року своїм підписом Відповідач підтвердила факт переходу права власності на земельну ділянку до неї з моменту підписання самого Договору.
До підписання договору вона повністю розрахувалася за придбане майно, про що також вказано в самому договорі, підписаному Відповідачем.
Відповідач згідно п. 3.3. Договору від 05.01.2007 року прийняла на себе зобов`язання по нотаріальному посвідченню Договору, однак не виконала його, що позбавляє її можливості провести переоформлення права власності на придбану земельну ділянку.
З часу придбання майна у Відповідача і по теперішній час вона відкрито, безперервно володіє земельною ділянкою, обробляючи її.
Просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 05.01.2007 року та визнати за нею право власності на земельну ділянку.
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2008 року позов задоволено.
Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 05.01.2007 року нерухомого майна - земельної ділянки, розташованої на території Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_2 , право власності на земельну ділянку площею 6,2100 га, кадастровий номер 2323986200:02:001:0035, розташованої на території Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області, за цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», право на яку підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 014377, виданого 20 липня 2004 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 57 з правом реєстрації та виготовлення на своє ім`я Державного акта на право приватної власності на землю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона в приватній власності має земельну ділянку площею 6,2100 га, розташовану на території Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області, за цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», право на яку підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗП №014377, виданим 20 липня 2004 року та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №57.
Із засобів масової інформації вона дізналася, що право власності на земельні ділянки підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в зв`язку з чим 11.08.2020 року звернулася до Відділу в Оріхівському районі Головного управління Держгсокадастру у Запорізькій області стосовно надання копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗП №014377 від 20.07.2004 року, оскільки оригінал вказаного нею було втрачено.
Отримавши копію державного акта вона звернулася до Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Оріхівської міської ради, де від державного реєстратора дізналася про наявність вищевказаного рішення Оріхівського районного буду Запорізької області, яке для реєстрації було надане ОСОБА_2 .
Про те, що в Оріхівському районному суді Запорізької області розглядалася цивільна справа №2-1707/08 за позовом ОСОБА_2 до неї, про визнання дійсним договору та визнання права власності на нерухомість, їй відомо не було, жодної судової повістки про виклик до суду вона не отримувала, про дату і час розгляду справи не знала, жодної заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надавала, оскільки тривалий час не проживала за місцем реєстрації, так як з 2008 року виїхала до Республіки Білорусь, де проживала у свого брата ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , після чого тривалий час перебувала на заробітках в Польщі.
ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Суд першої інстанції, керуючись законодавством, яке було чинним на час ухвалення рішення, встановивши, що договір купівлі-продажу від 05 січня 2007 року було укладено в простій письмовій формі та сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, проте від нотаріального посвідчення цього договору ОСОБА_3 ухилялася, суд прийшов до висновку про визнання договору купівлі-продажу дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись, оскільки вони не відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що право власності на земельну ділянку площею 6,2100 га, кадастровий номер якої 2323986200:02:001:0035 згідно Державного акта на право власності на землю серії ЗП № 014377, виданого 20 липня 2004 року належить ОСОБА_3 (а.с.4зв.).
У відповідності до світлокопії договору купівлі-продажу від 05 січня 2007 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 придбала земельну ділянку на території Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області загальною площею 6,2100 га, за цільовим призначенням - «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», за 10 000 грн.
Відповідно до п.3.3. Договору купівлі-продажу від 05 січня 2007 року продавець ( ОСОБА_3 ) взяла на себе зобов`язання по нотаріальному посвідченню цієї угоди.
Проте, вказана угода нотаріально посвідчена не була.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (стаття 78 ЗК України).
Відповідно до статей 177, 181 ЦК України, статті 79ЗК України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав.
Земельне законодавство ґрунтується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт "в" частини першої статті 5 ЗК України).
Тобто, власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.
Пункт 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, встановлював, що до 1 січня 2008 року не допускається:
а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;
б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.
Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується з 1 січня 2008 року за умови набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, визначивши особливості обігу земель державної та комунальної власності і земель товарного сільськогосподарського виробництва.
Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).
Те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - відповідно до частини четвертої статті 203 Цивільного кодексу України, є однією із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін (пункт 13 Постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1288цс17.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.
Під час розгляду справи судом не встановлено факт ухилення відповідача від укладення нотаріально посвідченого договору.
Таким чином, твердження сторони позивача про доведеність підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції не встановлено таких підстав. Не встановив таких обставин і суд апеляційної інстанції, отже, немає підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу від 05.01.2007 року, укладеного у простій письмовій формі, тобто без додержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. 
З огляду на зазначене, у суду першої інстанції не було й підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, а тому в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.
З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Аргументи апеляційної скарги є виправданими.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги апеляційний суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги 1261 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2008 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання дійсним договору та визнання права власності на нерухомість – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1261 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: