ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«30» грудня 2020 року
м. Харків
справа № 643/7938/20
провадження № 22ц/818/5889/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Кругової С.С., Яцини В.Б.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року в складі судді Горбунової Я.М.
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем з 26 листопада 2005 року перебували у шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що з 02 травня 2020 року вона з ОСОБА_2 однією сім`єю не проживають, оскільки він висловив бажання розірвати шлюб. Дочка залишилась проживати з нею.

Зазначила, що відповідач добровільно не бере участі в утриманні дочки. Як їй відомо, ОСОБА_2 отримує офіційний та не офіційний дохід у розмірі біля 8500,00 грн на місяць, а також є власником Ѕ частини чотирьохкімнатної квартири. Інших утриманців відповідач не має, аліменти іншим особам не сплачує.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2218,00 грн щомісячно, з моменту подання позовної заяви до суду до досягнення дитиною повнолітнього віку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року позов ОСОБА_1  - задоволено частково, стягнуто з  ОСОБА_2  на її користь на утримання дочки  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 1600,00 гривень щомісячно, починаючи з 21 травня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття; в задоволенні іншої частини вимог – відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати в частині відмови у задоволенні її вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.

Вважала, що суд першої інстанції помилково не стягнув аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи, що ОСОБА_2 отримує офіційний та не офіційний дохід у розмірі близько 8500,00 грн на місяць та має у власності нерухоме майно.

07 грудня 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення суду без змін. Вказав, що він працює вантажником, заробляє у середньому 4603,63 грн на місяць, будь-яких інших доходів не отримує. Твердження позивачки щодо отримання ним доходу у розмірі 8500,00 грн на місяць не відповідають дійсності. Зазначив, що позивачка також працює і має дохід з присадибної ділянки.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що, виходячи з встановлених обставин справи, розміру заробітної плати відповідача та прожиткового мінімуму для дитини, розумною та достатньою сумою аліментів, яку належить стягувати з відповідача на утримання дитини, є сума у розмірі 1600,00 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2  та ОСОБА_4  з 26 листопада 2005 року перебували у шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5, 6).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї виконавчого комітету Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області від 18 травня 2020 року № 02-21/300, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7). 

З наданих відповідачем копій квитанцій вбачається, що 25 травня 2020 року ним перераховано як аліменти 1000,00 грн, 20 червня 2020 року – 1200,00 грн та 200,00 грн (а. с. 20).

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 03 червня 2020 року, наданих Київським управлінням Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, у першому та другому кварталах 2019 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Галерея послуг» у розмірі 12 456,48 грн - за перший квартал та 12 720,00 грн – за другий. У третьому кварталі 2019 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Галерея послуг» у розмірі 2861,07 грн. З 12 липня 2019 року він звільнений з роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Галерея послуг». З 15 липня 2019 року ОСОБА_2 працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Альфа-продукт», у якому у третьому кварталі 2019 року йому нараховано заробітну плату у розмірі 3520,70 грн та 4299,55 грн, у четвертому кварталі 2019 року – 18 882,71 грн, у першому кварталі 2020 року – 15 840,00 грн (а. с. 21).

З довідки про доходи ОСОБА_2 , виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа-продукт» у червні 2020 року, вбачається, що він працює у товаристві на посаді вантажника. За період з 01 червня 2019 року по 31 травня 2020 року загальна сума його доходу склала 53 382,70 грн. У липні 2019 року йому нараховано заробітну плату у розмірі 2271,72 грн, у серпні 2019 року – 4299,55 грн, у вересні 2019 року – 1248,98 грн, у жовтні 2019 року – 4299,55 грн, у листопаді 2019 року – 4299,55 грн та інші нарахування 2741,80 грн, у грудні 2019 року – 7541,81 грн, у січні 2020 року – 5280,00 грн, у лютому 2020 року – 5280,00 грн, у березні 2020 року – 5280,00 грн, у квітні 2020 року – 5280,00 грн, у травні 2020 року – 5559,74 грн (а. с. 22).

Як вбачається з відповіді Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області від 21 серпня 2020 року, у наданні інформації про доходи ОСОБА_1 відмовлено, оскільки управління не є розпорядником та не має доступу до інформації Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб (а. с. 26-27).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України  та  статтею 180 СК України  передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. 
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:  стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Як вбачається з положень статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік»  у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень; тобто розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим з 1 січня 2020 року – 1109,00 грн, з 1 липня – 1159,00 грн, з 1 грудня – 1197,50 грн.

Згідно частин 1 та 2 статті 184 СК України  суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 у розмірі 1600,00 грн на місяць.

Зобов`язуючи матеріально забезпечувати неповнолітніх дітей, закон враховує і інтереси батьків, зокрема, їх матеріальний стан.

Встановивши, що розмір заробітної плати відповідача складає у середньому близько 5000,00 грн на місяць без вирахування податків та зборів, та інших доходів він не має, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що відповідач зобов`язаний та спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1600,00 грн, вважаючи цей розмір достатнім та таким, що відповідає потребам дитини.

Доказів щодо наявності у відповідача витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких не доведено джерело походження коштів для їх оплати, позивачкою не надано.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції помилково не стягнув аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, судова колегія відхиляє, оскільки розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є мінімальним рекомендованим розміром аліментів на дитину і може бути присуджений лише у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Однак, виходячи з розміру заробітку ОСОБА_2 , він не є достатнім для сплати аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини.

Стягнення аліментів у розмірі 2218,00 грн, про який просила ОСОБА_1 , призведе до утримання із заробітної плати відповідача фактично її половини, що ставитиме його у скрутне матеріальне становище. 

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що відповідач отримує дохід не офіційно, є безпідставними, не підтверджуються жодними належними доказами та ґрунтуються на її припущеннях.

Наявність у відповідача права власності на Ѕ частину квартири не є підставою для стягнення з нього аліментів у розмірі, визначеному у позовній заяві, виходячи з розміру його доходу. Крім того, позивачкою не надано доказів щодо перебування у власності відповідача нерухомого майна.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що подальша зміна майнового чи сімейного стану платника аліментів може бути підставою для звернення до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до  статті 375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, та вона звільнена від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                  С.С. Кругова

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 грудня 2020 року.