ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/898/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                               - Єгорової Н.М.,
суддів                                                            - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
-          визнати протиправною бездіяльність щодо непроведення в день звільнення, 18 березня 2019 року, повного розрахунку;
- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 – 2019 роки, за період із 19 березня 2019 року до дня фактичного розрахунку 28 січня 2020 року, тобто терміном 316 днів, із розрахунку 386 грн 34 коп. в день у сумі 122  083 грн 44 коп., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:
-          визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення із ОСОБА_1 повного розрахунку у день звільнення з військової служби;
-          стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 29835 грн. 82 коп.;
-          у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено;
-          стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4700 грн. 00 коп.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач – Військова частина НОМЕР_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення процесуальних норм, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що дія приписів КЗпП України не розповсюджується на спірні правовідносини. Апелянт вважає, що з позивачем було проведено розрахунок при звільненні у відповідності до норм законодавства, тому підстави для засновування до нього юридичної відповідальності відсутні. Крім того, у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат та стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 4700 грн 00 коп. не врахував того, що вказана адміністративна справа є справою незначної складності, розглядалась судом у порядку спрощеного позовного провадження та позивач мав можливість скористатись безоплатною правовою допомогою, оскільки у нього наявні відповідні пільги.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні. Позивач зазначає, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року прийняте з дотримання норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і необґрунтованими. 
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач заявив клопотання про відшкодування на його користь понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката, яка пов`язана із написанням даного відзиву.
В свою чергу, відповідач подав доповнення до апеляційної скарги, які фактично є запереченнями на клопотання позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу. Відповідач наполягає на тому, що заявлений позивачем розмір витрат є неспівмірним з проведеною роботою адвоката, оскільки мотивування адміністративного позову та відзиву на апеляційну скаргу є ідентичними.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04 лютого 2019 року № 6-РС позивач звільнений з військової служби, на підставі пп. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас за станом здоров`я.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 лютого 2019 року № 28 позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 18 березня 2019 року.
Відповідно до вказаного наказу позивачу виплачено: надбавку за особливості проходження служби в розмірі 60 % від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 лютого 2019 року по 18 березня 2019 року включно; премію за особистий внесок в загальні результати служби в розмірі 91 % від посадового окладу за період з 01 лютого 2019 року по 18 березня 2019 року включно; одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення з розрахунку за п`ять календарних років служби у сумі 33340 грн 63 коп; грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна у сумі 33931 грн 20 коп.; грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 12981 грн 50 коп.
Проте, при звільненні з військової служби з позивачем не було проведено в повному обсязі остаточний розрахунок: не було здійснено нарахування та виплату компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпуски.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 у справі № 620/1451/19, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 лютого 2019 року.
Як вбачається із довідки від 27 лютого 2020 року № 53, на виконання рішення суду відповідач 28 січня 2020 року провів виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 29835 грн 82 коп.
Вважаючи, що виплата вказаної вище компенсації не у день звільнення є несвоєчасним розрахунком при звільненні та підставою для застосування до Військової частини НОМЕР_1 відповідальності, яку передбачено ст. 117 КЗпП України, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  непроведення своєчасного та повного розрахунку з позивачем відбулось у зв`язку з порушенням відповідачем трудового законодавства.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або – коли немає такого законодавства, угоди чи рішення – в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Відповідно до ч.ч. 2 – 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що строки проведення розрахунків при звільненні військовослужбовця, а також питання відповідальності за затримку розрахунку (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України  (далі – КЗпП України).
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17 та від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин в частині стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, приписів КЗпП України.
Відповідно до ч. 1  ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
В силу вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (ч. 2 ст. 116 КЗпП України).
Аналогічна правова позиція вказана Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 420/5945/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в    ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.
Отже, аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Як вбачається з матеріалів справи не заперечується апелянтом, позивача з 18 березня 2019 року включено із особового складу, без нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Остаточний розрахунок із позивачем у розмірі 29835 грн 82 коп. проведено 28 січня 2020 року на виконання рішення суду.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний вище період у сумі, що зазначена судом, з огляду на співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат із сумою, яку не було своєчасно виплачено під час звільнення.
Доводи апеляційної скарги відповідача зазначеного висновку суду першої інстанції не спростовують.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта стосовно відсутності підстав для прийняття судом першої інстанції рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4700 грн 00 коп., з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2  ст. 134 КАС України  за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до п. 1 ч. 3 вказаної статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частинами 4, 5  ст. 134 КАС України  визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За правилами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У апеляційній скарзі відповідач наполягає на тому, що суд першої інстанції не врахував того, що предметом судового розгляду є справа незначної складності та того, що позивач відноситься до категорії осіб, які користуються рядом  пільг, у зв`язку з чим не був позбавлений можливості скористатись безоплатною правовою допомогою. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог законодавства позивач не обмежений правом звернення виключно за безоплатною вторинною допомогою.
Натомість, чинним процесуальним законодавством передбачено обов`язок суду у відповідності до вимог ч. 1 ст.139 та п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, вирішити питання про відшкодування судових витрат.
Також колегія суддів враховує, що доводи апелянта щодо відсутності підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що суд надавав оцінку вказаним у запереченнях відповідача доводам та документам, які підтверджують суму понесених витрат на правничу допомогу і дійшов висновку про те, що сума відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві. При цьому суд першої інстанції врахував, що предметом розглядуваного спору є справа незначної складності. Також суд врахував, що частина вимог заявлена з надання послуг, які не можуть бути віднесені до видів правничої допомоги (1 год. 30 хв. на суму 1576 грн 50 коп.), які передбачені ст.ст. 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI  (далі – Закон № 5076-VI).
З огляду на зазначені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню саме у розмірі 4700 грн 00 коп.
Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Розглядаючи ж клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом апеляційної скарги та необхідністю написання відзиву на неї, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі – сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Вказане правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 та від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
З матеріалів справи вбачається, що для підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивачем надано до суду: договір про надання юридичних послуг від 10 липня 2020 року б/н, додаток до договору № 1 від 10 липня 2020 року – протокол погодження договірної ціни, акт про прийняття-передачу послуг від 14 липня 2020 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000616 від 25 січня 2019 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 14 липня 2020 року № 31, ордер про надання правової допомоги від 14 липня 2020 року серії ЧН № 045536.  
Колегія суддів звертає увагу, що у рішенні Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року у справі № 569/17904/17 зазначено, що на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Відповідно до позиції висловленої Верховним Судом у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 810/4749/15 підкреслено на необхідності детального аналізу та вивчення документів, поданих на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, з метою уникнення випадків її присудження за доцільні, дублюючі одна одну, послуги, які не мали впливу на хід розгляду справи та не потребували спеціальних професійних навиків.
При цьому, у поданих до суду доповненнях до апеляційної скарги Військова частинна НОМЕР_1 вказує на те, що сума витрат на правничу допомогу в розмірі 4  000,00 грн. не співмірна з проведеною адвокатом роботою.
Надаючи оцінку документам, які було надано позивачем для підтвердження суми понесених витрат на професійну правову допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що останні не містять вартість години за певний вид послуги та кількість витрачених годин на її надання.
Зазначений у акті приймання-передачі період надання послуг з 10 по 14 липня 2020 року колегія суддів не приймає до уваги з огляду на відсутність конкретно зазначеного часу виконання робіт.
Також варто звернути увагу й на те, що умовами договору про надання юридичних послуг від 10 липня 2020 року б/н, а саме п. 1.2 та п. 2.1 договору, передбачено надання послуг із складання двох видів процесуальних документів та попередню оплату за їх надання у розмірі 4000 грн 00 коп. Фактично ж здійснено лише написання відзиву на апеляційну скаргу, тобто надано послугу з підготовки одного процесуального документу з тих, що було визначено в договорі. 
В силу вимог ст.ст. 44, 304 КАС України передбачено право учасників справи подати до суду відзив на апеляційну скаргу. Такий відзив наявний в матеріалах справи та розрахунок за складення вказаного виду процесуального документу здійснено позивачем.
Враховуючи, що надані позивачем документи підтверджують факт виконання лише однієї із послуг, які було обумовлено договором, колегія суддів не погоджується з доцільністю та обґрунтованістю стягнення з відповідача 4000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду даної справи, оскільки дана сума не співмірна зі складністю справи та обсягом наданої адвокатом послуги.
Таким чином, колегія суддів, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про необхідність зменшення суми витрат на професійну правову допомогу, належної до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, визначивши останню у розмірі 2000 грн 00 коп.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 132, 134, 139, 143, 243, 250, 286, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року – без змін.

Клопотання ОСОБА_1 про стягнення судових витрат задовольнити частково.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                         Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                                 Є.О. Сорочко

                                                                                                       І.В. Федотов