22-ц/804/2948/20 
                                                                                263/5988/19 
                                               
                                                                                                  Єдиний унікальний номер 263/5988/19
                                                                                                  Номер провадження 22-ц/804/2948/20

                                                                 П О С Т А Н О В А 
                                                              ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

12 листопада  2020 року                                                                                    м. Маріуполь                                                                                           

Донецький апеляційний суд  у складі  колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді    Мальцевої Є.Є.,  суддів Пономарьової О.М., Мироненко І.П.,
секретар судового засідання Грішко С.В., 
учасники справи: 
позивач – Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави, в особі Маріупольської міської ради,
представник позивача – Сущенко В.А.,
відповідач – державний реєстратор  Військово–цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області Лясевич Руслан Вікторович,
відповідач  – ОСОБА_1 ,   
представники відповідача – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні  в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1   на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 липня 2020 року у цивільній справі за позовом Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави, в особі Маріупольської міської ради до державного реєстратора Військово–цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області Лясевич Руслана Вікторовича та до ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,  
                                                                             В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Меюс В.С., діючи в інтересах держави в особі Маріупольської міської ради, звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з вказаним позовом, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області Лясевич Р.В. №42368874 від 03.08.2018, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна, площею 6,1 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Також просив скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомості.
В обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на те, що державну реєстрацію права власності відповідача на нерухоме майно було проведено без належних правових підстав та дотримання встановленого законом порядку. Зокрема, щодо зазначеної будівлі, відповідачем не було отримано відповідної декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що відповідно до приписів законодавства виключає можливість проведення відповідної реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно.
Крім того, документи, на підставі яких державний реєстратор Лясевич Р.В.  проводив реєстрацію  прав власності на спірний об`єкт нерухомого майна, не є законними, оскільки відповідними установами такі рішення не  виносились. Так, земельна ділянка рішенням Маріупольської міської рада не виділялась ОСОБА_1 для розташування нежитлової будівлі у АДРЕСА_1 . В свою чергу, рішенням колегії Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради №257-ІІ від 09.03.2012 «Про надання нової поштової адреси», не приймалось. Посилання на них при вчиненні реєстраційних дій, є використанням підроблених документів, що є предметом розслідування за кримінальним провадженням, досудове слідство за яким триває.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 липня 2020 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької обл. Лясевича Р.В. № 42368874 від 03.08.2018. про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ..
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 6,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1613673014123.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь прокуратури Донецької області судовий збір в розмірі 3842грн, в дольовому порядку по 1921грн, з кожного.

Не погоджуючись  із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення  суду першої інстанції  скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги вказує, що судом не було надано правової оцінки  усім доводам відповідача ОСОБА_1 .. Рішення є необґрунтованим і  незаконним з огляду на наступне.
Задовольняючи позовні вимоги заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1, суд першої інстанції  невірно застосував норми ч.3-4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та ст. 131-1 Конституції України, порушив норми процесуального права – ч.4 ст. 56. Ч.4 ст. 185, п.1 ч.1 ст. 257 ЦПК України, оскільки не врахував те, що заступник керівника  Маріупольської місцевої прокуратури  № 1 звернувся до суду із позовною заявою, не маючи цивільної процесуальної дієздатності, оскільки ним не надано  доказів не здійснення захисту чи здійснення захисту неналежним  чином відповідним органом, до компетенції якого відносяться відповідні повноваження – Маріупольської міської ради.  Один лише факт повідомлення Маріупольської міської ради про намір Маріупольської місцевої прокуратури  № 1 звернутися до суду з позовом є недостатнім для представництва інтересів держави в суді.
Судом першої інстанції не було перевірено процесуальної дієздатності Маріупольської місцевої прокуратури № 1 щодо звернення з даною  позовною заявою.  Також не було надано жодної правової оцінки усім доводам відповідача ОСОБА_1 з даного приводу.
Судом першої інстанції при розгляді даної справи було порушено норми процесуального права – ст.ст. 19, 255 ЦПК України.
Маріупольською міською прокуратурою № 1 не надано належних та допустимих  доказів наявності майна, належного ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , отже не доведено факту  порушення права Маріупольської міської ради щодо користування, розпорядження такою земельною ділянкою. Тому у даній справі мають бути розглянуті лише вимоги щодо законності дій реєстратора нерухомого майна як суб`єкта владних повноважень.
Апелянт вважає, що оскільки у позивача не виник приватноправовий інтерес  до відповідної земельної ділянки, який обумовлений  правом на таку земельну ділянку, і заявлені вимоги щодо скасування реєстрації є основними, а не похідними від спору стосовно майнових прав,  то даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Також зазначив, що суд першої інстанції не надав  правової оцінки доводам  відповідача ОСОБА_1 щодо відсутності доказів скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 15.12.2012 № ДЦ 14212340210, а також відсутності  законодавчо визначеної обов`язковості  реєстрації декларацій шляхом внесення даних до єдиного реєстру документів. Судом порушено норми ст. 265 ЦПК України. Підстава виникнення у ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 – оформлена ним Декларація про готовність об`єкта до експлуатації  № ДЦ 14212340210 є чинною, нескасованою та законною. Маріупольська місцева прокуратура  № 1 не зверталася з позовом щодо скасування вказаної декларації до органу, який її видав – Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області. А тому прокуратурою обрано неправильний спосіб захисту заявлених порушених прав держави в особі Маріупольської міської ради. 
Також апелянт зазначає, що розгляд кримінальної справи № 225/7403/19 по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, триває, обвинувальний вирок  щодо ОСОБА_4   не винесено, тобто провина державного реєстратора  у вчиненні злочину не доведена. Лише після закінчення розгляд вказаної кримінальної справи, після набрання вироком законної сили, можна буде встановити,  чи законно  державний реєстратор  Військово-цивільної  адміністрації м.Торецька  Донецької області Лясевич Р.В. прийняв рішення від 12.07.2018 року № 42022499, та чи є підстави для скасування права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна.
Таким чином, оскільки наразі у належному порядку не встановлено незаконності проведення реєстратором реєстраційних дій щодо об`єкту нерухомості, то і право власності відповідача ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно не можна піддавати сумніву. 

Від Маріупольської міської ради до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що вимоги апеляційної скарги  незаконні та необґрунтовані, а отже не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Щодо повноважень прокуратури звертатися до суду  в інтересах Маріупольської міської ради, то на сьогоднішній день вже склалася судова практика з приводу питання представництва інтересів міської ради органами прокуратури, що висловлена у постанові Великої Палати ВС від 15 жовтня 2019 року за № 903/129/18. (п. 6.43 постанови).
Щодо юрисдикції  розгляду справи, то з цього питання також існує практика  Великої палати Верховного Суду по справі № 817/985/17, відповідно до постанови якої, спір у цій справі є публічно-правовим. Велика Палата Верховного Суду  вже вирішувала  питання предметної юрисдикції  у подібних правовідносинах (постанови від 04.12.2018 року у справі № 915/1377/17, від 29.01.2019 року у справі №  813/1321/17, від 02.04.2019 року у справі 3 137/1842/16-а, від 2905.2019 року у справі № 815/4063/15). У вказаних судових  рішеннях  Велика Палата ВС  дійшла висновку, що  спір про скасування  дій та рішення про державну реєстрацію речового права на  нерухоме майно за іншою особою є приватноправовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства. Таким чином, Маріупольська міська рада вважає, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки доводам  відповідача ОСОБА_1 про правомірність його декларації введення майна в експлуатацію, а також законодавчо визначеної  обов`язкової реєстрації декларацій шляхом  внесення даних до єдиного  реєстру документів, то прокуратурою представлено до суду достатні факти з даного питання.
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо незакінченої кримінальної справи відносно державного реєстратора ОСОБА_4 , то склад злочину службової недбалості не є підставою правомірного набуття права власності. Тому розгляд справи про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ніяким чином не перешкоджає розгляду цивільної справи № 264/7493/18. 
Маріупольська міська рада зазначає, що по справі № 264/7493/18 суд не досліджував правомірність чи неправомірність дій  державного реєстратора Лясевича Р.В..  При винесенні рішення по справі № 264/7493/18 суд зробив висновки про надання ОСОБА_1 для державної реєстрації права власності на об`єкт, розташований по АДРЕСА_1 документів, що не відповідають дійсності.
На підставі вищезазначеного, Маріупольська міська рада просить залишити судове рішення від 15 липня 2020 року по справі № 263/5988/19 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області  також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а обставини, на яких вона ґрунтується,  є такими, що не відповідають дійсності з наступних підстав. 
Процесуальна можливість заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області звертатись  з позовом (мати та здійснювати особисто свої процесуальні права та обов`язки), тобто процесуальна правоздатність та дієздатність  прямо передбачена  ст. 131-1 Конституції України, ЗУ «Про прокуратуру» та ст.ст.4, 46, 47,56 ЦПК України. 
У випадку звернення прокурора з позовом  до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава і саме вона набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи. Зазначена позиція викладена у постанові ВС від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18.
Що стосується представництва прокуратурою інтересів держави, то факт незаконної реєстрації права власності на нерухоме майно  за адресою: АДРЕСА_1 , безпосередньо  впливає на обсяг прав та обов`язків та зачіпає інтереси Маріупольської міської ради як власника земельної ділянки, на якій це майно розташоване. Листом від 26.03.2019 року Юридичний департамент Маріупольської міської ради повідомив місцеву прокуратуру, що рада  не зверталася з позовами до суду, оскільки в вищезазначених обставинах вбачає вчинення дій, які містять ознаки кримінального правопорушення.
Однак така позиція міської ради є помилковою, у зв`язку із тим, що порушення кримінального провадження не виключає можливість одночасного захисту інтересів держави в порядку цивільного судочинства самостійно. Таким чином, у правовідносинах що виникли, саме Маріупольська міська рада є органом, маючим обов`язок і уповноваженим здійснювати  захист порушених інтересів держави.
Проте з дня державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю, Маріупольською міською радою не вжито заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на захист  інтересів держави. Все це свідчить про бездіяльність Маріупольської міської ради.
В даному випадку існують виключні обставини для представництва місцевою прокуратурою інтересів держави, у зв`язку із чим  керівник Маріупольської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду із даним позовом. 
Виходячи з позовних вимог Маріупольської місцевої прокуратури № 1, а саме скасування державної реєстрації об`єкта нерухомого майна, розташованого у громадському місці, прокуратура має  на меті захист територіальної громади та інтересів держави в сфері управлінської діяльності, пов`язаної із врегулюванням реєстрації речових прав на нерухоме майно, обумовлюючи участь прокурора у даній цивільній справі.
Також у відзиві зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в даному випадку заявлені вимоги стосуються спору про право власності на нерухоме майно та оспорюваним реєстраційним діям передує невирішений  спір між учасниками про право цивільне, зокрема, право власності на нерухоме майно, в межах якого можуть бути розв`язані питання, пов`язані з реєстрацією права власності на вищевказане нежиле приміщення.
Крім того, сама по собі відсутність у Реєстрі інформації щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області за № ДЦ 14212340210 від 05.12.2012 та її невідповідність встановленій формі свідчить про недійсність такої декларації.
З норм ст. 376 ЦК України випливає, що розгляд Держинським міським судом Донецької області кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, не впливає на розгляд даної цивільної справи.
Враховуючи вимоги закону, а також те, що ОСОБА_1 при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості подано недостовірні документи про присвоєння адреси об`єкту нерухомості, наявність права користування земельною ділянкою, а також  Декларацію про готовність об`єкта до  експлуатації, це слід розцінювати як відсутність  належних документів,  тому  у останнього не виникло право власності на нерухоме майно. Відповідно, рішення державного реєстратора підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, рішення Жовтневого районного суду від 15 липня 2020 року по справі № 263/5988/19 прокуратура вважає законним та обґрунтованим. Просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Відповідачі ОСОБА_1 та державний реєстратор Військово–цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області Лясевич Р.В. до суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Не явився до суду також  представник Маріупольської міської ради, надав заяву про розгляд справи без його участі. 
У відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, повідомлених належним чином,  не перешкоджає розгляду справи без їх участі. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Сущенка В.А., представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Ботман О.О., дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилами ст.ст. 368, 369 ЦПК України апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що керівник Маріупольської місцевої прокуратури №1, звернувшись до суду з даним позовом, діяв в інтересах держави для вжиття заходів на відновлення порушеного встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями громади. 
Під час проведення реєстрації права власності ОСОБА_1   подано недостовірні документи про присвоєння адреси, наявність права користування земельною ділянкою, а також реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що розцінено судом як відсутність належних документів, що посвідчують право власності відповідача.
Судом встановлено, що  право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 , при цьому підставою реєстрації вказано: Рішення Державного реєстратора №42368874 від 03.08.2018, що винесено на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДЦ 14212340210, що видана 05.12.2012 Інспекцією ДАБК у Донецькій області.
Як вбачається з копії реєстраційної справи наданої разом із позовом, державним реєстратором Військово-цивільної адміністрації Лясевич Р.В. сформована друкована форма заяви ОСОБА_1 від 31.07.2018. Відповідно до картки прийому заяви №132666573, ОСОБА_1 подав заяву про державну реєстрацію права власності, яка зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових правна нерухоме майно 31.07.2018 за реєстровим номером 29411581. За переліком документів поданих із заявою, значиться:
-декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ДЦ4221234021, видавник Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області;
-технічний паспорт, серія та номер 579/18 видавник: ТОВ «АМОР-АЛЬЯНС» (Технік з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_5 );
-рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер:257-ІІ, видавник: заступник голови районної адміністрації Г.Ю. Ігнатова;
-рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер:3631-3/3, видавник: заступник міського голови В.С. Клименко.
Разом з тим, згідно з інформацією, наданою Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради №26-438/-09 від 28.02.2019 на запит Маріупольської місцевої прокуратури №1, за адресами, зазначеними у запиті, серед яких, вказано адресу: АДРЕСА_1 , фізичні особи чи суб`єкти господарювання з питання надання дозволу на розробку технічної документації та затвердження технічної документації на вказані земельні ділянки до Управління земельних відносин (землеустрою) департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради  не зверталися.  
До матеріалів справи додана Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серії ДЦ 14212340210 від 05.12.2012, про готовність до експлуатації нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .  З тексту вбачається, що  Декларації подана від імені ОСОБА_1 , копія її міститься серед матеріалів реєстраційної справи РС Військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області. Однак згідно з відомостями Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради №24.2/7258 від 22.02.2019, інформація про вказану декларацію в Реєстрі відсутня. ( а.с. 48).
Тому суд прийшов до логічного і обґрунтованого  висновку, що компетентними органами не ухвалювались рішення про виділ земельної ділянки для обслуговування об`єкта нерухомості та не реєструвалась декларація про готовність до експлуатації, об`єкта нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 

Відповідно до ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язанні додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.
Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектування вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельник робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів: реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Відповідно до п.9 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461, на об`єкті повинні бути виконані всі передбачені проектною документацією згідно із державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи, а також змонтоване і випробуване обладнання.
Відповідно до п. 2 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
Згідно п. 26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.
Відповідно до підпункту 2 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою.
Разом з тим згідно з п. 42 Порядку державний реєстратор у встановлених законом випадках за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно, на підставі якого проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Згідно з абзацом  5 п. 46 Порядку для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв`язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об`єкти нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені вище, подає органові державної реєстрації прав документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Таким чином, для реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна необхідним є подання документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державних будівельним нормам, стандартам і правилам. Таким документом відповідно до пунктів 2, 3 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, є декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована в установленому порядку Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальним органами (щодо об`єктів І-ІІІ категорії складності), та виданий на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації сертифікат (щодо об`єктів IV - V категорії складності).
Натомість, як вбачається з наведених вище фактичних обставин справи, декларація, на підставі якої було проведено державну реєстрацію права власності у тому вигляді, як вона долучена до реєстраційної справи, щодо об`єкта за адресою АДРЕСА_1 , компетентним органом – Інспекцією ДАБК в Донецькій області не реєструвалась. 
Згідно зі ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до Закону підлягає державній реєстрації, право власності, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 
Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та з такого, вбачається, що відповідно до наданих суду доказів та пояснень, Рішення про державну реєстрацію прав власності на новостворену річ – нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , (рішення №42368874 від 03.08.2018) винесено на підставі, зокрема, неіснуючого рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради №3631-3/3 від 24.12.2010 про відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 7,2кв.м. для розташування нежитлової будівлі у АДРЕСА_2 , а також Декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДЦ 14212340210 від 05.12.2012, що за викладеними вище висновками суду є такою, що не реєструвалась компетентними органами за наведеними у такій декларації реквізитами, а з такого наведене рішення про державну реєстрацію прав власності №42368874 від 03.08.2018 є таким, що підлягає скасуванню, оскільки з викладеного вбачається, що таке рішення винесено без наявності на те відповідних, передбачених законом, підстав.

Виходячи з викладених обставин суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог - в частині визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 №42368874 від 03.08.2018 - та необхідність їх задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.1 ст. 18 Закону, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Пунктом 5 частини 1 статті 19 вказаного Закону також визначено, що однією з підстав для державної реєстрації прав та їх обтяжень є рішення судів, що набрали законної сили.
Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно ст.19 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв`язку з цим суд відповідно до частини першої статті 2 1, статті 393 Цивільного кодексу України визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства.
Таким чином суд вирішив, що   позовні вимоги в частині скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю загальною площею 6,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є похідними від вимог про визнання рішення державного реєстратора незаконним та його скасування, щодо необхідності задоволення якої суд дійшов висновку вище за текстом, а з такого вони підлягають задоволенню. 

Перевіривши справу в межах доводів апеляційної  скарги,  колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно  врахував вимоги законодавства та встановлені обставини, зокрема,  що ОСОБА_1   при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,  подано недостовірні документи про присвоєння адреси, наявність права користування земельною ділянкою, а також реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, правильно дійшов висновку про відсутність належних документів, тобто у останнього відсутнє право власності на нерухоме майно, та обґрунтовано прийняв рішення про скасування державної реєстрації.
А з урахуванням положень  ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», висновок суду про необхідність скасування запису про проведення державним реєстратором дій щодо державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості також  відповідає вимогам закону та встановленим у справі обставинам.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності  повноважень прокурора на звернення до суду в інтересах Маріупольської міської ради та щодо помилковості вирішення  питання юрисдикції  спору, апеляційний суд визнає необґрунтованими і такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства.
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів скасування декларації про готовність спірного об`єкту до експлуатації  висновків суду не спростовує, оскільки суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами, відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну правову оцінку, правильно застосував матеріальний закон та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог

Таким чином, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, апеляційний суд доходить висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги - без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
                                                         П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну  скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 липня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття  і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення  повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 17 листопада  2020 року. 

Судді :
                                                                                                      Є.Є. Мальцева 

                                                                                                       О.М. Пономарьова 

                                                                                                        І.П. Мироненко