ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/11556/18                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 листопада 2020 року                                                                     м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді            Ключковича В.Ю.,
суддів          Парінова А.Б.,                 
                                                                                                            Беспалова О.О.,
за участю 
секретаря судового засідання                    Вітчинкіної К.О.,
позивача                                                                                              ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року (прийняте за наслідком розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суддя Мазур А.С.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Ради національної безпеки і оборони України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди, -

                                                 В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Національної поліціії України, Ради національної безпеки і оборони України, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність слідчих підрозділів органів Національної поліції України при здійсненні ними досудового розслідування кримінальних проваджень №12012080140000274, №12013080140004456, №12015030140004534, №42017081280000031 із невиконання судових рішень з чинних кримінальних проваджень  і зобов`язати Національну поліцію України провести швидке, повне та неупереджене досудове розслідування чинних кримінальних проваджень та забезпечити прийняття по ним законних і неупереджених рішень;
- визнати протиправною бездіяльність Ради національної безпеки і оборони України щодо невжиття заходів демократичного цивільного контролю за дотриманням органами Національної поліції України законів, у тому числі за належним виконанням судових рішень, при здійснені досудового розслідування в кримінальних провадженнях №12012080140000274, №12013080140004456, №12015030140004534, №42017081280000031 і зобов`язати Раду національної безпеки і оборони України забезпечити реалізацію його конституційного права на судовий захист в чинних кримінальних провадженнях;
- стягнути з Ради національної безпеки і оборони України на користь позивача, за рахунок коштів Державного бюджету України заподіяну здоров`ю позивача моральну шкоду в сумі 5 000 000, 00 гривень.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018, відмовлено у відкритті провадження в справі.
Постановою Верхового Суду від 06.03.2019 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 в частині відмови у відкритті провадження щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Ради національної безпеки і оборони України щодо невжиття заходів демократичного цивільного контролю за дотриманням органами Національної поліції України законів, у тому числі за належним виконанням судових рішень, при здійснені ними досудового розслідування в кримінальних провадженнях №12012080140000274, №12013080140004456, №12015030140004534, №42017081280000031 і зобов`язання Ради національної безпеки і оборони України забезпечити реалізацію конституційного права на судовий захист в чинних кримінальних провадженнях, а також в частині стягнення з Ради національної безпеки та оборони України на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України заподіяну його здоров`ю моральну шкоду в сумі 5 000 000,00 гривень скасовано, справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду і вирішення питання про відкриття провадження у справі. В іншій частині ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду  від 01.11.2018 залишено без змін.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року і ухвалити нове рішення.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що до теперішнього часу його звернення до РНБО України від 25.06.2018 про здійснення демократичного контролю за діяльністю Національної поліції України, органами державної влади України не реалізоване, перевірка обставин, викладених в зверненні від 25.06.2018 РНБО України не проводилася, письмове повідомлення (відповідь) про результати перевірки звернення і прийнятого за рішення, на адресу позивача від РНБО України не надходило.
Апелянт вказує, що висновки суду про те, що відповідачами в даній справі не є особи, які повинні відповідати по закону, у зв`язку з чим в позові відмовлено - є абсурдними, так як суперечать нормам права України і обставинам справи, якими суд обґрунтовує своє рішення. В своїм позові позивач оскаржує протиправну бездіяльність Ради національної безпеки і оборони України і Національної поліції України - центрального органу державної виконавчої влади України в порядку, визначеному ЗУ "Про звернення громадян".
Крім того, позивач вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження.
Від відповідачів відзиви на апеляційну скаргу не надходили.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, думку позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалі справи, зокрема, з позовної заяви, слідчим відділом відділу Мелітопольського ВП ГУ НП в Запорізькій області під процесуальним керівництвом прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області здійснюється досудове розслідування в кримінальних провадженнях: №12012080140000274 від 30.11.2012;  №12013080140004456 від 23.09.2013;  №12015030140004534 від 10.09.2015; №42017081280000031 від 17.02.2017.
Вказані кримінальні провадження порушені у зв`язку із вчиненням щодо позивача кримінальних правопорушень. Згідно з доводами позивача жодні слідчі дії у цих кримінальних провадженнях з моменту їх порушення і станом на час його звернення до суду відповідними слідчими підрозділами Національної поліції України згідно з приписами КПК України не вчинялися.
Таку протиправну бездіяльність слідчих підрозділів Національної поліції України у згаданих кримінальних провадженнях позивач оскаржував до суду. Проте, ухвали слідчих суддів Мелітопольського міськрайонного суду від 25.05.2015   у кримінальній справі №320/4121/15-к, від 29.12.2015 у кримінальній справі №320/1846/15-к, від 20.02.2017 у кримінальній справі №320/1846/15-к, від 13.02.2018 у кримінальній справі №320/1846/15-к, від 02.03.2018 у кримінальній справі №320/9874/15-к, якими задоволено його скарги і зобов`язано   відповідні слідчі підрозділи Національної поліції України вчинити необхідні процесуальні дії в цих кримінальних провадженнях останніми не виконані.
Зважаючи на викладене, позивач неодноразово звертався до   Ради національної безпеки і оборони України зі скаргами на бездіяльність слідчих підрозділів Національної поліції України у ході досудового розслідування в зазначених вище кримінальних провадженнях   і у зв`язку з невиконанням судових рішень, якими їх зобов`язано вчинити необхідні слідчі дії у цих кримінальних провадження, керуючись тим, що відповідно до Закону України «Про національну безпеку України» Рада національної безпеки і оборони України уповноважена здійснювати демократичний цивільний контроль із забезпечення реалізації його конституційного права на судовий захист.
Однак, жодне зі звернень позивача, як стверджує він у позовній заяві, Рада національної безпеки і оборони України не розглянула, пересилаючи їх для розгляду до Національної поліції України.
Як вбачається із позовної заяви, у задоволенні звернення ОСОБА_1 від 25.06.2018, адресованого Раді національної безпеки і оборони України, остання листом від 06.07.2018 №399/22-01 відмовила.
Уважаючи такі дії Ради національної безпеки і оборони України протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відкриваючи провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд дійшов висновку про відсутність підстав для розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Колегія суддів вважає помилковими такі висновки суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)   адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Згідно п. 2 ч. 4 ст. 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до положень ч. 2   ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України   за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була заявлена вимога про стягнення з Ради національної безпеки і оборони України на користь позивача, за рахунок коштів Державного бюджету України заподіяну здоров`ю позивача моральну шкоду в сумі 5 000 000, 00 гривень.
Отже, як вбачається з позовних вимог та матеріалів справи, даний спір мав бути розглянутий, з урахуванням вимог  статті 12 КАС України, ст. 257 КАС України за правилами загального позовного провадження.
Однак, судом першої інстанції ухвалою від 02 травня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, та зазначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, чим порушено вимоги ст.12, 257 КАС України.
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п.4 ч. 1, абз.2 ч. 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення   суду першої інстанції   повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами   спрощеного   позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відтак, зважаючи на вищевикладене, оскілки судом першої інстанції в порушення вимог ст.12, 257 КАС України розглянуто даний спір в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для його скасування, а відтак, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року слід   скасувати та ухвалити нову постанову.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи ту обставину, що звернення позивача стосуються оскарження протиправної бездіяльності територіальних органів Національної поліції України, а не безпосередньо Національної поліції України як центрального органу управління поліцією, то розгляд таких звернень не охоплюється повноваженнями Ради національної безпеки і оборони України, а належить до повноважень Національної поліції України як центрального органу управління поліцією, а тому Рада національної безпеки і оборони України обґрунтовано направляла звернення позивача для розгляду до Національної поліції України.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Статтею 4 вищевказаного Закону до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:
- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);
- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;
- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно з приписами частини першої статті 5 цього Закону звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України «Про звернення громадян» якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Частиною четвертою цієї ж статті заборонено направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
Аналіз наведених вище законодавчих норм дозволяє суду дійти висновку, що праву громадян на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб кореспондує обов`язок останніх щодо розгляду цих звернень з урахуванням визначених законодавством їхніх повноважень та функцій. У разі, якщо питання, порушені у відповідному зверненні, не входять до таких повноважень і функцій, органи державної влади, місцевого самоврядування, об`єднання громадян, підприємства, установи, організації , засоби масової інформації, посадові особи у п`ятиденний строк пересилають їх за належністю   відповідному органу чи посадовій особі.
Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до Ради національної безпеки і оборони України зі зверненнями стосовно протиправної бездіяльності слідчих підрозділів Національної поліції України та невиконання ними судових рішень, ухвалених на його користь, уважаючи, що розгляд таких звернень належить до повноважень відповідача при реалізації ним функції демократичного цивільного контролю.
За змістом пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» демократичний цивільний контроль - комплекс здійснюваних відповідно до Конституції   і законів України правових, організаційних, інформаційних, кадрових та інших заходів для забезпечення верховенства права, законності, підзвітності, прозорості органів сектору безпеки і оборони та інших органів, діяльність яких пов`язана з обмеженням у визначених законом випадках прав і свобод людини, сприяння їх ефективній діяльності й виконанню покладених на них функцій, зміцненню національної безпеки України.
За змістом статті 4 Закону України «Про національну безпеку України» передбачено, що   у   межах повноважень, наданих відповідно до     Конституції України, сектор безпеки і оборони підлягає демократичному цивільному контролю (далі - цивільний контроль).
Система цивільного контролю складається з контролю, що здійснюється Президентом України; контролю, що здійснюється Верховною Радою України; контролю, що здійснюється Радою національної безпеки і оборони України; контролю, що здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; судового контролю; громадського     контролю.
Цивільний контроль здійснюється за принципами верховенства права, законності, підзвітності, прозорості, ефективності та результативності.
Предметом цивільного контролю є:
1) дотримання вимог   Конституції   і законів України у діяльності органів сектору безпеки і оборони, недопущення їх використання для узурпації влади, порушення прав і свобод людини і громадянина;
2) зміст і стан реалізації стратегій, доктрин, концепцій, державних програм та планів у сферах національної безпеки і оборони;
3) стан правопорядку в органах сектору безпеки і оборони, їх укомплектованість, оснащеність сучасним озброєнням, військовою і спеціальною технікою, забезпеченість необхідними запасами матеріальних засобів та готовність до виконання завдань за призначенням у мирний час та в особливий період;
4) ефективність використання ресурсів, зокрема бюджетних коштів, органами сектору безпеки і оборони.
Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про національну безпеку України»   Рада національної безпеки і оборони України здійснює контроль за сектором безпеки і оборони на підставі статті 107   Конституції України у порядку і в межах компетенції, визначених Законом України «Про Раду національної безпеки і оборони України».
Статтею 12 Закону України «Про національну безпеку України» визначено, що сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України.
До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику.
За змістом статті 107 Конституції України Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.
Рада національної безпеки і оборони України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони.
Компетенція та функції Ради національної безпеки і оборони України визначаються законом.
Правові засади організації та діяльності Ради національної безпеки і оборони України, її склад, структуру, компетенцію і функції визначено Законом України «Про Раду національної безпеки і оборони України».
Відповідно до статей 1 та 2 вказаного Закону Рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. Рада національної безпеки і оборони України керується в своїй діяльності Конституцією та законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України.
Отже, Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України, на яку покладено здійснення функції контролю за сектором безпеки і оборони, до складу якого, поміж іншого, входить Національна поліція України.
Статтею 4 визначено компетенцію Ради національної безпеки і оборони України.
Так, відповідно до функцій, визначених Конституцією України та цим Законом, Рада національної безпеки і оборони України:
1) розробляє та розглядає на своїх засіданнях питання, які відповідно до   Конституції   та законів України, Стратегії національної безпеки України, Воєнної доктрини України   належать до сфери національної безпеки і оборони, та подає пропозиції Президентові України, приймає рішення щодо:
- визначення стратегічних національних інтересів України, концептуальних підходів та напрямів забезпечення національної безпеки і оборони у політичній, економічній, соціальній, воєнній, науково-технологічній, екологічній, інформаційній та інших сферах;
- проектів державних програм, доктрин, законів України, указів Президента України, директив Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України, міжнародних договорів, інших нормативних актів та документів з питань національної безпеки і оборони;
- удосконалення системи забезпечення національної безпеки та організації оборони, утворення, реорганізації та ліквідації органів виконавчої влади у цій сфері;
- проекту Закону України про Державний бюджет України та пропозицій до Бюджетної декларації по статтях, пов`язаних із забезпеченням національної безпеки і оборони України;
- матеріального, фінансового, кадрового, організаційного та іншого забезпечення виконання заходів з питань національної безпеки і оборони;
- заходів політичного, економічного, соціального, воєнного, науково-технологічного, екологічного, інформаційного та іншого характеру відповідно до масштабу потенційних та реальних загроз національним інтересам України;
- доручень, пов`язаних з вивченням конкретних питань та здійсненням відповідних досліджень у сфері національної безпеки і оборони, органам виконавчої влади та науковим закладам України;
- залучення контрольних, інспекційних та наглядових органів, що функціонують у системі виконавчої влади, до здійснення контролю за своєчасністю та якістю виконання прийнятих Радою національної безпеки і оборони України рішень, введених в дію указами Президента України;
- забезпечення і контролю надходження та опрацювання необхідної інформації, її збереження, конфіденційності та використання в інтересах національної безпеки України, аналізу на її основі стану і тенденції розвитку подій, що відбуваються в Україні і в світі, визначення потенційних та реальних загроз національним інтересам України;
- питань оголошення стану війни, загальної або часткової мобілізації, введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або окремих її місцевостях, оголошення в разі потреби окремих місцевостей України зонами надзвичайної екологічної ситуації;
- невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України;
2) координує виконання прийнятих Радою національної безпеки і оборони України рішень, введених в дію указами Президента України, і здійснює поточний контроль діяльності органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони, подає Президентові України відповідні висновки та пропозиції;
3) залучає до аналізу інформації посадових осіб та фахівців органів виконавчої влади, державних установ, наукових закладів, підприємств та організацій усіх форм власності;
4) ініціює розроблення нормативних актів та документів з питань національної безпеки і оборони, узагальнює практику їх застосування та результати перевірок їх виконання;
5) координує і контролює переведення центральних і місцевих органів виконавчої влади, а також економіки країни на роботу в умовах воєнного чи надзвичайного стану;
6) координує і контролює діяльність органів місцевого самоврядування в межах наданих повноважень під час введення воєнного чи надзвичайного стану;
7) координує та контролює діяльність органів виконавчої влади по відбиттю збройної агресії, організації захисту населення та забезпеченню його життєдіяльності, охороні життя, здоров`я, конституційних прав, свобод і законних інтересів громадян, підтриманню громадського порядку в умовах воєнного та надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України;
8) координує і контролює діяльність органів виконавчої влади з протидії корупції, забезпечення громадської безпеки та боротьби із злочинністю з питань національної безпеки і оборони.
З наведеного вбачається, що одним із повноважень відповідача є здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади з протидії корупції, забезпечення громадської безпеки   та боротьби із злочинністю з питань національної безпеки і оборони.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.
Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Частиною першою статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що систему поліції складають: центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.
Враховуючи, що звернення позивача стосуються оскарження протиправної бездіяльності територіальних органів Національної поліції України, а не безпосередньо Національної поліції України як центрального органу управління поліцією, то колегія суддів приходить висновку, що розгляд таких звернень не охоплюється повноваженнями Ради національної безпеки і оборони України, а належить до повноважень Національної поліції України як центрального органу управління поліцією.
За таких обставин Рада національної безпеки і оборони України обґрунтовано направляла звернення позивача для розгляду до Національної поліції України.
Відтак, вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності Ради національної безпеки і оборони України щодо невжиття заходів демократичного цивільного контролю за дотриманням органами Національної поліції України законів, у тому числі за належним виконанням судових рішень при здійснені досудового розслідування в кримінальних провадженнях №12012080140000274, №12013080140004456, №12015030140004534, №42017081280000031 і зобов`язання Ради національної безпеки і оборони України забезпечити реалізацію його конституційного права на судовий захист в чинних кримінальних провадженнях є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Зважаючи на відсутність протиправної бездіяльності Ради національної безпеки і оборони України, необґрунтованим є твердження позивача про заподіяння йому Радою національної безпеки і оборони України моральної шкоди, а тому, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 5   000   000,00 грн. на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди задоволенню не підлягає.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить висновку про необґрунтованість доводів позивача та відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності Ради національної безпеки і оборони України щодо невжиття заходів демократичного цивільного контролю за дотриманням органами Національної поліції України законів, у тому числі за належним виконанням судових рішень, при здійснені досудового розслідування в кримінальних провадженнях №12012080140000274, №12013080140004456, №12015030140004534, №42017081280000031 і зобов`язання Раду національної безпеки і оборони України забезпечити реалізацію його конституційного права на судовий захист в чинних кримінальних провадженнях та стягнення з Ради національної безпеки і оборони України на користь позивача, за рахунок коштів Державного бюджету України заподіяної здоров`ю позивача моральної шкоди в сумі 5 000 000, 00 гривень.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2   ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції приходить висновку про необґрунтованість доводів позивача та відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національної поліції України, Ради національної безпеки і оборони України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

  

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         О.О. Беспалов 

                                                                                                    А.Б. Парінов