ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" жовтня 2020 р.           Справа№ 911/1623/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Корсака В.А. 
          Алданової  С.О. 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
прокурора Київської області
на рішення Господарського суду Київської області від 20.09.2019 (повний текст рішення складено 25.09.2019)
у справі № 911/1623/19 (суддя Горбасенко П. В.)
за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки 
до Приватного підприємства «Автомагістраль»
про стягнення 5.317,79 грн,

В С Т А Н О В И В :

01.07.2019 до канцелярії Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті в собі Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення 5.317,79 грн. плати за проїзд великовагового транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування.
Рішенням Господарського Київської області у справі № 911/1623/19 від 20.09.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що прокурор при зверненні з позовом до суду не підтвердив наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, крім того, правомірність нарахування плати за проїзд великовагового транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування не підтверджується матеріалами справи.
Не погодившись із прийнятим рішенням, прокурор подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду у повному обсязі та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що бездіяльність Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки щодо стягнення спірної заборгованості як органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, на думку апелянта, є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді з метою їх захисту відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Також прокурор стверджує, що нарахування відповідачеві плати за проїзд великовагового транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування відповідає приписам ч. 3 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", ст. 33 Закону України "Про автомобільні дороги", ч. 2 ст. 29 Закону України "Про дорожній рух", п.п. 2, 3, 21, 26, 27, 41 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879, п. 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, п. п. 2, 3, 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2019 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Агрикова О.В., Чорногуз М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2019  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 20.09.2019 у справі № 911/1623/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
21.11.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2019 зупинено апеляційне провадження у справі №911/1623/19 до прийняття судового рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 912/2385/18; зобов`язано учасників справи повідомити Північний апеляційний господарський суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18 та надати відповідні докази.
Від ПП "Автомагістраль" надійшло клопотання про поновлення апеляційного провадження, у якому відповідач повідомив, що 26.05.2020 Великою Палатою Верховного суду було прийнято постанову у справі № 912/2385/18, яку 20.07.2020 було оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень та просив поновити провадження у справі, що розглядається.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2020, у зв`язку з перебуванням суддів Агрикової О.В. та Чорногуза М.Г., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, для розгляду справи № 911/1623/19 сформовано колегію суддів у такому складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2020 прийнято апеляційну скаргу прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 20.09.2019 у справі № 911/1623/19 до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у визначеному складі, поновлено апеляційне провадження у справі №911/1623/19.
Постанову прийнято та підписано 20.10.2020 після виходу судді Алданової С.О. з лікарняного.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.07.2018 під час здійснення габаритно-вагового контролю посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки стосовно Приватного підприємства "Автомагістраль" складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 0017349 та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю у зв`язку з виявленням на транспортному засобі Ford Cargo 3430D (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) перевищення навантаження на здвоєну вісь на 11,61 тони.
Транспортний засіб Ford Cargo 3430D (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) станом на 26.07.2018 належав на праві приватної власності ПП "Автомагістраль", що підтверджується інформацією Територіального сервісного центру МВС України № 3336 від 25.04.2019 та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
На підставі вказаного акта та довідки уповноваженими посадовими особами Київського міжрегіонального управління Державної служби  України з безпеки на транспорті  здійснено розрахунок плати  за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування на суму 170,88 євро, що еквівалентно  5.317,79 грн. за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України.
Київське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки 31.07.2018 на адресу ПП "Автомагістраль" направило копії вказаних документів з вимогою внести плату за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування. Відомостей щодо сплати відповідачем вказаної суми до Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки не надійшло.
Відтак, прокурор при зверненні до суду з даним позовом просив стягнути з відповідача 5.317,79 грн плати за проїзд великовагового транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 (далі - Положення), та зазначає, що згідно з п. 1 зазначеного Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Відповідно до ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" та п. п. 2, 15, 27 п. 5 Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює, серед іншого, державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нараховує та вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.
Зважаючи на викладене, Державна служба України з безпеки на транспорті є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах, однак, за твердження прокурора, з часу встановлення порушення досі не вжито заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення з відповідача плати за проїзд великовагового транспорту в сумі 5.317,79 грн, що свідчить про неналежне здійснення зазначеним державним органом захисту інтересів держави і є підставою для органів прокуратури звернутися до суду з даним позовом у порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Також прокурор вказував, що згідно з листами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 25.11.2018 № 1366/18/03 та від 10.05.2019 № 1118/18/23-19 останнє не зверталося раніше з позовом до ПП "Автомагістраль" про стягнення плати за проїзд великовагового транспорту автомобільними дорогами загального користування.
Прокурор зазначив, що підставою представництва у суді інтересів держави у даній справі є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, оскільки захист цих інтересів неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 2 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
У даних правовідносинах, як стверджує прокурор, орган державної влади, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у сфері дорожнього руху, не здійснює свої владні повноваження зі стягнення з відповідача плати за проїзд автомобільними дорогами транспортним засобом, вагові параметри якого перевищують нормативні.
У зв`язку з вказаним, прокурор відповідно до положень ст. 131-1 Конституції України та ч. 2 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" звертається до господарського суду за захистом державних інтересів в особі Державної служби України з безпеки на транспорті як позивач у справі.
Доцільність застосування представницьких повноважень прокурором у вказаній сфері обумовлена, зокрема, актуальністю питань із застосування заходів збереження автомобільних доріг від руйнування, забезпечення безпеки перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та наповнення дохідної частини Державного бюджету України.
Порушення інтересів держави у даному випадку, як зазначив прокурор, полягає у ненадходженні до Державного бюджету України коштів у вигляді плати за проїзд дорогами загального користування та не вжиття органами Укртрансбезпеки заходів щодо стягнення такої плати в примусовому порядку, що потребує захисту вказаних інтересів держави прокурором шляхом пред`явлення відповідного позову до господарського суду.
Колегія суддів відзначає, що Великою Палатою Верховного Суду 26.05.2020 прийнято постанову у справі № 912/2385/18, у якій зокрема зазначено таке:
« 37. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
38. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
39. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
40. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
41. Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
42. Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
43. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».

Серед матеріалів позовної заяви наявний лист Укртрансбезпеки від 05.11.2018 вих. № 1366/18/03-18, адресований Прокуратурі Київської області, про розгляд можливості щодо представництва інтересів держави в особі Укртрансбезпеки в суді з питання стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами. В обґрунтування представництва зазначено, що положення нормативно-правових актів, якими керується Державна служба України з безпеки на транспорті та його територіальні органи, зокрема пп. 15, 27 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, не передбачають право Укртрансбезпеки звертатися з позовом щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують нормативні.
При зверненні до суду із вказаним позовом заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури зазначив, що порушення інтересів держави полягає у тому, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та (або) великогабаритних  транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, в сумі 5.317,79 грн залишилася невідшкодованою державі. При цьому Укртрансбезпекою як уповноваженим суб`єктом владних повноважень захист державних інтересів (вчинення процесуальних дій щодо подачі позову до суду про стягнення з відповідача відповідної плати) не здійснювався. 
На підставі наведеного вище апеляційний суд дійшов висновку, що прокурор при зверненні з позовом до суду дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», чим підтвердив наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі.

Водночас колегія суддів погоджується з місцевим судом, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. 
Частиною 2 ст. 29 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.
Частиною 2 ст. 49 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
За порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт").
Згідно з п. 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30, рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.
Транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху (п. 3 зазначених Правил).
Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, визначено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" від 27.06.2007 № 879 було затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок № 879).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 879 дозвіл на рух - це єдиний уніфікований документ, що видається уповноваженим органом відповідно до Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30 "Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами", після внесення в установлених порядку і розмірі плати за проїзд таких транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, в якому визначаються умови експлуатації транспортних засобів протягом певного часу за встановленим маршрутом і який дає право на проїзд за таких умов.
Відповідно до п. 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок № 567) державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з п. 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Пункт 21 Порядку № 1567 передбачає, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач здійснив перевезення, при якому виявлено перевищення навантаження на здвоєну вісь на 11,61 тони.
У зв`язку з встановленням посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки за результатами габаритно-вагового контролю транспортного засобу відповідача перевищення встановленого осьового навантаження ними був складений акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 26.07.2018, довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю та розрахунок №0017349 від 26.07.2018 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування.
На підставі вказаних документів посадові особи Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки нарахували відповідачу до сплати 170,80 євро, що станом на дату розрахунку (26.07.2018) за курсом НБУ еквівалентно 5.317,79 грн.
Колегія суддів відзначає, що приписами п.п. 12-14 Порядку № 879 передбачено, що вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології. Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані. Вимоги до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю визначаються Мінінфраструктури.
Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.07.2016 № 255 були затверджені Вимоги до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування (далі - Вимоги № 255).
Зазначені Вимоги № 255 встановлюють вичерпний перелік облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування.
Як вбачається з матеріалів справи, габаритно-ваговий контроль транспортного засобу, за результатами якого складений акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 26.07.2018, був здійснений на пересувному пункті габаритно-вагового контролю.
Пунктами 1-2 розділу ІІ Вимог № 255 передбачено, що габаритно-ваговий контроль пересувними пунктами здійснюється на спеціально обладнаних ділянках доріг I - IV категорій. Пересувний пункт габаритно-вагового контролю влаштовується на автомобільних дорогах загального користування з урахуванням параметрів видимості для певної категорії дороги згідно з вимогами ДБН В.2.3-4:2015 "Автомобільні дороги. Частина I. Проектування. Частина II. Будівництво" у спеціально обладнаних для проведення габаритно-вагового контролю місцях або на майданчиках для відпочинку, стоянках та майданчиках для короткочасної зупинки автомобілів, обладнаних перехідно-швидкісними смугами.
Згідно з п.п. 8 п. 5 розділу ІІ Вимог № 255 пересувний пункт повинен бути укомплектований таким технічним обладнанням, зокрема комплектом пересувних автомобільних ваг для осьового зважування транспортних засобів у русі, до складу якого входять дві вагові платформи, ваговий індикатор у футлярі та чотири вирівнювальні доріжки, свідоцтвом про повірку ваг та свідоцтвом про державну метрологічну атестацію.
Разом з тим, 01.01.2016 набрав чинності Закон України "Про метрологію та метрологічну діяльність", яким поняття "метрологічна атестація" не визначене.
Пунктом 9 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" (пункт набрав чинності 03.07.2014) зобов`язано Кабінет Міністрів України до набрання чинності цим Законом: забезпечити прийняття технічних регламентів, вимогам яких відповідно до цього Закону повинні відповідати засоби вимірювальної техніки; забезпечити призначення органів з оцінки відповідності для проведення оцінки відповідності засобів вимірювальної техніки вимогам технічних регламентів; подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, передбачених цим Законом; забезпечити приведення своїх нормативно-правових актів, а також нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність із цим Законом.
Постановою Кабінету Міністрів України № 94 від 13.01.2016 був затверджений Технічний регламент законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки (далі - Технічний регламент).
Дія Технічного регламенту поширюється на засоби вимірювальної техніки, перелік яких наведено у додатку 1.
Позицією №52 додатку 1 Технічного регламенту визначено прилади автоматичні для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантаження на вісь (процедури оцінки відповідності* B+D, або B+F, або G).
Пунктом 4 Технічного регламенту наведене визначення поняттю "оцінка відповідності" - процес доведення того, що суттєві вимоги цього Технічного регламенту, які стосуються засобів вимірювальної техніки, були виконані.
Пунктом 16 Технічного регламенту визначено: якщо відповідність засобів вимірювальної техніки вимогам цього Технічного регламенту, що до них застосовуються, було підтверджено встановленою процедурою оцінки відповідності, виробники складають декларацію про відповідність згідно з пунктами 53-56 цього Технічного регламенту і наносять знак відповідності та додаткове метрологічне маркування згідно з пунктами 57-70 цього Технічного регламенту.
Сукупний аналіз наведених вище норм Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" та Технічного регламенту вказують на те, що документами, які підтверджують той факт, що зважування транспорту було здійснено вагами, котрі пройшли повірку на відповідність вимогам законодавства, є свідоцтво про повірку ваг, свідоцтво про державну метрологічну атестацію та декларація про відповідність обладнання, яким здійснювалось зважування, вимогам технічних регламентів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що прийняті у сфері метрології.
Натомість прокурор на підтвердження того, що зважування транспорту проводилось належною вимірювальною технікою, таких документів не подав.
Декларацію про відповідність №2 та сертифікат відповідності, долучені прокурором до позовної заяви, місцевий суд підставно відхилив як неналежні докази, які можуть посвідчувати обставини сертифікації та повірки габаритно-вагового обладнання, що ним здійснювалося зважування транспортного засобу відповідача, оскільки прокурор не довів, що спірне зважування дорожнього транспортного засобу було проведено саме сертифікованими вагами.
З огляду на встановлені обставини та дослідженні документи, можна дійти висновку, що прокурор не підтвердив з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази того факту, що зважування транспорту відповідача 26.07.2018 проводилось Київським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки належною вимірювальною технікою, яка відповідає вимогам Технічного регламенту законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, а отже прокурор не обґрунтував об`єктивності результатів зважування та правомірності нарахованої відповідачу до відшкодування суми плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.
Колегія суддів погоджується з твердженням відповідача з приводу того, що додані до позову документи не містять інформації про точне місцезнаходження пересувного пункту, оскільки до матеріалів справи прокурор не подав  схеми організації дорожнього руху в місті роботи пересувного пункту ГВК на автодорозі М07 Київ-Ковель. Водночас п. 11 Порядку габаритно-вагового контролю встановлено вимоги до пересувного пункту, в яких зазначено про необхідність встановлення Укртрансбезпекою за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції місця та режиму роботи пересувного пункту, доказів вчинення чого прокурором суду надано не було.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а висновок місцевого суду про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня   2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.    Апеляційну скаргу прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 20.09.2019 у справі № 911/1623/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.09.2019 у справі № 911/1623/19  залишити без змін.
3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1623/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                С.О. Алданова