Справа № 363/2884/18                                                    Головуючий 1 інстанція- Баличева М.Б.
Провадження № 22-ц/824/11802/2020                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
05 листопада 2020 року                                                                                            м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,
при секретарі                        Вергелес О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Вишгородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про оспорювання батьківства,-
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 09 листопада 1996 року між ним і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого народилося двоє дітей: донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 і син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стосунки між сторонами не склалися і 15 квітня 2001 року без пояснення причин відповідачка пішла з дому, а 09 травня 2001 року зателефонувала йому і повідомила, що вагітна, хоча додому не повернулася. Перед народженням першої дитини за заявою відповідачки шлюб між сторонами було розірвано. Через напружені відносини сторони не підтримували стосунки до початку 2005 року, за ініціативою відповідачки йому було заборонено спілкування з дитиною. У січні 2005 року відповідачка стала телефонувати йому і запропонувала вільне спілкування з донькою ОСОБА_3 , чим відновила спілкування. Разом вони не проживали, спільного господарства не вели до моменту, коли відповідачка повідомила, що знову вагітна. На той час він вважав, що є батьком обох дітей, а тому органами реєстрації актів цивільного стану були зроблені відповідні записи про його батьківство в свідоцтвах про народження дітей. У 2005 році ОСОБА_2 звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із позовом вважати їх шлюб таким, що не переривався. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області позов ОСОБА_2 було задоволено. Плинув час і сварки знову почали бути частиною їх подружнього життя. У жовтні 2007 року відповідачка зібрала дітей, речі і знову пішла з дому. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2008 року шлюб між ними розірвано. 
Вказував, що через деякий час йому стало відомо від знайомого, що під час спільного
                                                                        -  2  -
проживання та перебування у шлюбних відносинах, а також під час окремого проживання у відповідачки ОСОБА_2 були інтимні відносини з іншими чоловіками. Після цього він запропонував відповідачці визначити питання його батьківства щодо дітей та запропонував надати їй згоду на проведення ДНК експертизи для підтвердження кровного споріднення, відповіді на яку не отримав.
У зв`язку з наведеним просив виключити відомості про його батьківство з актового запису № 43 від 05 квітня 2002 року зареєстрованого Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області про народження дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; виключити відомості про його батьківство з актового запису № 38 від 01 березня 2006 року зареєстрованого Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області про народження дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язати Вишгородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 № ІНФОРМАЦІЯ_3 та до актового запису про народження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 № 38 від 01 березня 2006 року, виключивши відомості про батька.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його передчасність.
Скарга мотивована тим, що суд ухвалою від 20 грудня 2019 року необгрунтовано, всупереч вимогам ст.113 ЦПК України відмовив йому у призначенні повторної генетично-молекулярної експертизи, оскільки у нього були наявні сумніви щодо висновків Київського міського бюро судово-медичної експертизи з причин можливого впливу з боку відповідачки на висновки експертизи. Призначаючи генетично-молекулярну експертизу, суд на власний розсуд визначив експертну установу Київське міське бюро судово-медичної експертизи, застосувавши монополію державних експертних установ, проти якої роками борються судові експерти. Суд не врахував прийняття закону, яким внесено зміни до ст.243 КК України, згідно якої сторона захисту самостійно визначає експерта, що на його думку свідчить про відмову від монополії державних експертних установ. Проведення повторної експертизи надасть можливість порівняти висновки двох різних експертних установ та розвіяти сумніви експертної установи з сумнівною репутацією. Окрім того, зазначені у рішеннідовідки-розрахунки заборгованості по аліментам, видані Вишгородським РВДВС ГТУЮ в Київській області 01 жовтня 2018 року № 17600 на суму 86616,84 грн. і 01 жовтня 2018 року № 17600 на суму 27769,84 грн. не відповідають дісності, оскільки він оспорив ці довідки і постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року зобов`язано державного виконавця переахувати аборгованість по аліментам із 16 лютого 2012 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням отриманого доходу у вигляді пенсії. Після перерахунку розмір боргу по аляментам на сина ОСОБА_4 становить 2147,62 грн., а на дочку ОСОБА_3 значно зменшився. Суд не взяв до уваги надмірну зацікавленість державного виконавця до його особи, що в тому числі підтверджується, тим, що після його скарги, винесено цілий ряд постанов про накладення на нього штрафу та інших.
Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
                                                            -  3  -
Позивач ОСОБА_1 повідомлений про час розгляду справи, надіслав до суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність.
Відповідачка ОСОБА_2 та третя особа Вишгородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог щодо оспорювання батьківства.
При цьому суд виходив з того, що відповідно до висновку експерта Київського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 103-123-2019 за результатами аналізу ДНК позивач є біологічним батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до положень ст.136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.
За положеннями ч.1 ст.122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Відповідно до роз`яснень, викладних у п.11 постанови Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 ркоу «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнсьтва та стягнення аліментів» судам слід ураховувати, що відповідно до ст.136 СК України оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст.136 СК), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст.138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.
Згідно ст.134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у ст.126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до
                                                                        -  4  -
актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із 09 листопада 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
В період шлюбу у сторін народилось двоє дітей: донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких у свідоцтвах про народження записаний позивач ОСОБА_1 .
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 січня 2002 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 04 березня 2002 року.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 травня 2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було поновлено, а запис з акту № 65 від 15 березня 2002 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   анульовано. Рішення суду набрало законної сили 20 червня 2005 року.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 28 серпня 2008 року.
Також, судом встановлено, що згідно висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 103-123-2019 від 14 листопада 2019 року за результатами молекулярно-генетичного дослідження вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складає величину не менш ніж 99,99%. Таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 практично доведено.
За таких обставин з огляду на недоведеність позовних вимог суд обгрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року, якою необгрунтовано і всупереч положенням ст.113 ЦПК України, суд відмовив позивачу у призначенні повторної генетично-молекулярної експертизи, оскільки у нього були наявні сумніви щодо висновків Київського міського бюро судово-медичної експертизи з причин можливого впливу з боку відповідачки на висновки експертизи колегія суддів відхиляє як такі, що не грунтуються на положеннях процесуального закону.
Відповідно до приписів ч.2 ст.113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що повторна експертиза може бути призначена судом лише за наявності об`єктивних даних про необгрунтованість висновку експерта або його протиріччя із іншими матеріалами справи чи сумнівів у його правильності.
Встановено, що у справі відсутні будь-які об`єктивні дані чи відомості про те, що наявний у справі  висновок експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 103-123-2019 від 14 листопада 2019 року є необгрунтованим або суперечить матеріалам справи.
                                                            -  5  -
Фактично позивач намагається обгрунтувати необхідність призначення повторної експертизи своєю незгодою із висновком первинної судової експертизи. При цьому позивач окрім власних доводів (незгоди) із висновком судової експертизи не надав суду жодних об`єктивних, тобто таких, що існують незалежно від особистих уявлень чи сприйняття певних фактів позивачем, даних про необгрунтованість висновку.
Зокрема, позивач не надав до суду рецензії на даний висновок, виконаної відповідним спеціалістом, чи будь-якої медичної документації, яка б ставила під сумнів правильність цього висновку. Позивач не надав об`єктивних доказів, які б доводили неможливість проведення такої експертизи Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, наприклад, що в бюро відсутні відповідні фахівці, чи що заклад не має відповідних ліцензій (дозволів) на здійснення експертної діяльності, чи що відсутня належна технічна апаратура тощо.
Це ж стосується посилань позивача на можливий вплив з боку відповідачки на висновки експертизи, які є безпідставними і носять характер припущень. 
Отже, посилаючись на вказані обставини позивач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували необгрунтованість чи неправильність висновку судової екпертизи.
Посилання скаржника на те, що, призначаючи генетично-молекулярну експертизу, суд на власний розсуд призначив експертну установу - Київське міське бюро судово-медичної експертизи, застосувавши монополію державних експертних установ, проти якої роками борються судові експерти, безпідставні.
З матеріалів справи вбачається, що позивач просив призначити судову експертизу у Медико-генетичному центрі «МАМА ПАПА».
Відповідачка не заперечувала проти призначенняи судової експертизи та переліку питань, однак категорично заперечувала проти її проведення у Медико-генетичному центрі «МАМА ПАПА» з огляду на те. що це приватна установа, яка пропонує проведення експертизи у тому числі за біологічними зразками, відібраними поза медико-генетичним центром.
Згідно ч.3 ст.103 ЦПК України право вибору експертної установи за відсутності згоди сторін належить суду.
Отже, з огляду на відсутніть згоди між сторонами щодо експертної установи суд на підставі ст.103 ЦПК України визначив експертну установу.
Законність і обгрунтованість ухвали суду від 14 березня 2019 року щодо призначення такої експертизи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 перевірялася Київським апеляційним судом, який постановою від 14 травня 2019 року залишив цю ухвалу без змін.
Доводи скарги про неврахування судом прийняття закону, яким внесено зміни до ст.243 КК України, згідно якої сторона захисту самостійно визначає експерта, що на його думку свідчить про відмову від монополії державних експертних установ колегія суддів відхиляє, як такі, що не спростовують висновків суду про відсутність підстав для оспоркення батьківства. Відхиляючи даний довід колегія суддів звертає увагу, що питання призначення судом експертизи у цивільному процесі врегульовані Цивільним процесуальним кодексом України. Дана процедура не має ніякого відношення до кримінального судочинства.
Доводи апеляційної скарги про неправильність довідок-розрахунків заборгованості по аліментам, виданих Вишгородським РВДВС ГТУЮ в Київській області 01 жовтня 2018 року № 17600 на суму 86616,84 грн. і 01 жовтня 2018 року № 17600 на суму 27769,84 грн. колегія
                                                                        -  6  -
суддів відхиляє як такі, що не мають правового значення для вирішення даної справи.
При цьому колегія суддів виходить з того, що предметом спору в даній справі є оспорювання батьківства, а не правильність визначення державним виконавцем розміру заборгованості по аліментам на дітей. 
Відповідно посилання у рішенні суду на наявність таких довідок не є встановленням певних фактів і не має преюдиційного значення у розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. 
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: