П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  824/1207/19-а 
                                                     Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Брезіна Тетяна Миколаївна  
Суддя-доповідач -  Сушко О.О.   
15 грудня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сушка О.О. 
суддів:  Залімського І. Г.  Мацького Є.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року  (м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій (бездіяльність), скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправну бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не поновлення пенсії позивачу; визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відмову у поновленні пенсії позивачу, викладене в листі від 14.06.2019 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області провести поновлення пенсії позивачу з 07.10.2009 р., з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів. 
Відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
На  обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. були визнані неконституційними положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які забороняли виплату пенсій при виїзді на місце постійного проживання за кордон. З метою реалізації свого права на поновлення пенсії позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення їй пенсії, засвідченою нотаріально в Державі Ізраїль та легалізованою печаткою апостиль у відповідності до Гаазької Конвенції. Однак, позивач вказує, що відповідач у рішенні від 14.06.2019 р. протиправно та необґрунтовано відмовив у поновленні їй пенсії, з підстав не подання заяви особисто позивачем, у зв`язку із відсутністю міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем та у зв`язку із відсутньою реєстрацією на території України. Крім того позивач вказала, що відповідач був зобов`язаний самостійно з 07.10.2009 р. вжити заходів для поновлення їй пенсії, однак не вчиняв жодних заходів для відновлення її порушеного права.
Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що згідно наданого представником позивача суду посвідчення особи, перекладеного з івриту на українську мову, виданого відділенням МВС в Холоні 19.03.1990 року позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Радянський Союз, стать жіноча.
20.05.2019 р. позивач зареєстрована у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та присвоєно реєстраційний  номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .
Також матеріали справи містять трудову книжку позивача з періодами роботи з 05.08.1952 р. по 01.11.1989 року.
Крім того, позивач надала разом з позовом Диплом №824868 від 30.06.1952 р. та №824868 від 30.06.1952 р. про навчання в Чернівецькому фінансово-кредитному технікумі.
Згідно відомостей із пенсійної справи позивача, комісією по призначенню пенсій при Першотравневому райвиконкомі Ради народних депутатів в Чернівецькій області позивачу призначено пенсію за віком з 05.06.1989 року. З 01.08.1990 р. виплату пенсії позивачу припинено у зв`язку із виїздом в Державу Ізраїль.
30.05.2019 р. представник позивача направив до відповідача заяву від імені позивача про поновлення пенсії. До заяви додано довіреність представників, посвідчення особи заявника, реєстраційний  номер облікової картки платника податків, трудова книжка, апостильована особиста заява про поновлення  пенсії, диплом, посвідчення ветерана праці.
Матеріали справи містять інформацію Управління ДМС у Чернівецькій області від 17.12.2019 р., в якій повідомляється, що за всіма обліками УДМСУ в Чернівецькій області позивач не значиться.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (надалі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року   (надалі - Закон № 1058-IV).
В силу ст.1 Закону № 1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
За змістом ч. 1 ст. 44 Закону Закон № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно положень ст. 51 Закону № 1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Разом із тим, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»   пункт 2 частини першої статті 49 і друге речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, були визнані такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними).
З аналізу зазначених норм права встановлено, що з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону № 1058-ІV з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення   ст. 51 цього Закону.
У відповідності до ч . ч. 1, 2 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Тобто, пенсіонер України, проживаючи в іншій державі, як громадянин України має такі ж самі конституційні права, як і громадяни України, які проживають на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.
Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п. 2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Вимогами п. 1.2 та п. 1.5 Порядку № 22-1 встановлено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Отже, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.
Посилання Пенсійного фонду України на п. 2.9 Порядку щодо обов`язку пенсіонера пред`явити паспорт при поданні заяви при поновленні пенсійних виплат є безпідставним, оскільки вказаний пункт Порядку регулює звернення особи за пенсією, а не порядок подання ним заяви про її поновлення.
За правилами ст. 3 Закону України від 18.01.2001 року «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності   Законом України «Про громадянство України»   (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Відтак, особи, зазначені у п. 1 ч. 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у п. 2 - з 13 листопада 1991 року, а у п. 3 - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Як зазначила позивач та встановлено наявними матеріалами пенсійної справи останньої, до Держави Ізраїль позивач виїхала 12.02.1990 р., у зв`язку із чим з 01.08.1990 р. виплата їй пенсії  припинено. Тобто, позивач виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль до проголошення незалежності України. При цьому, жодних доказів належності до громадянства України позивач не надала. Згідно інформації Управління ДМС у Чернівецькій області від 17.12.2019 р. повідомляється, що за всіма обліками УДМСУ в Чернівецькій області позивач не значиться. Тобто, не підтверджено факт того, що позивач є громадянином України.
Слід звернути увагу, що в розумінні статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» мають право на державне пенсійне забезпечення за віком саме громадяни України, зокрема й ті з них, що проживають за її межами.
З вказаного слідує, що у випадках відсутності в особи пенсії, призначеної за законодавством України, поновлення пенсії, призначеної відповідно до законодавства СРСР, за умови добровільного рішення особи про виїзд на постійне місце проживання на територію іншої країни за чинним на той час законодавством та відсутності наступного оформлення громадянства України або переїзду на постійне проживання на територію України, можливе лише після прийняття відповідного закону.
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 01.10.2019 р. справа №826/3943/16 (адміністративне провадження №К/9901/15612/18).
Також, слід звернути увагу, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. При цьому, порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
Тобто захист прав особи можливий у разі їх порушення, однак не підлягає захисту відсутність такого права.
Аналогічні правові висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №802/2474/17-а (провадження №11-1081апп18) та у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 року у справі №800/301/16.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Сушко О.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Залімський І. Г.    Мацький Є.М.