Постанова                                                                                                                  
Іменем України                                       
 
16 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 202/5741/18
провадження № 61-22420 св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний технічний університет «Дніпровська політехніка»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2019 року в складі судді Бельченко Л. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду                          від 13 листопада 2019 року в складі колегії суддів Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» (далі - НТУ «Дніпровська політехніка») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання трудового контракту таким, що укладений на невизначений строк.
 
Позовна заява мотивована тим, що позивачка з 30 вересня 1997 року по                              27 серпня 2018 року безперервно працювала за продовжуваним строковим договором та контрактами асистентом кафедри електронної економіки та економічної кібернетики НТУ «Дніпровська політехніка». 
 
З 27 серпня 2018 року по 15 серпня 2018 року позивачка знаходилась у черговій відпустці. 
 
16 серпня 2018 року, вважаючи строк дії контракту з НТУ «Дніпровська політехніка» продовженим, позивачка вийшла на роботу і продовжувала працювати до 27 серпня 2018 року, що підтверджується відомостями журналу видачі ключів від лабораторії кафедри електронної економіки та економічної кібернетики. 
 
Наступного дня після виходу на роботу, 17 серпня 2018 року, позивачкою на ім`я ректора НТУ «Дніпровська політехніка» було подано заяву про продовження строку дії контракту. 
 
27 серпня 2018 року у відділі кадрів НТУ «Дніпровська політехніка», позивачці стало відомо, що наказом № 1098-л від 01 серпня 2018 року її було звільнено з                    15 серпня 2018 року, тобто у останній день відпустки, у зв`язку із закінченням строку дії контракту за пунктом 2 статті 36 КЗпП України. 
 
Звільнення позивачка вважає незаконним, оскільки керівництво НТУ «Дніпровська політехніка» до 27 серпня 2018 року не повідомило її про звільнення; після виходу з відпустки вона продовжувала працювати, і лише 06 вересня                     2018 року вона отримала відповідь ректора НТУ «Дніпровська політехніка», що нібито у день звільнення їй було надіслане поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, а через неперебування у трудових відносинах з НТУ «Дніпровська політехніка» на момент звернення, розгляд її заяви про продовження терміну дії її контракту є неможливим. 
 
Проте відповідач у передбачений в контракті від 01 липня 2016 року тримісячний строк до закінчення строку його чинності, тобто з 01 квітня по 30 червня                             2018 року, не повідомив позивачку про не продовження його дії на наступний період та не поставлено вимогу про припинення трудових відносин. Отже, позивач вважає, що трудовий договір між нею і НТУ «Дніпровська політехніка» є продовженим на невизначений строк.
 
Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 1098-л від 01 серпня 2018 року про звільнення, поновити на роботі, визнати трудового контракту таким, що укладений на невизначений строк.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. 
 
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади асистента кафедри електронної економіки та економічної кібернетики НТУ «Дніпровська політехніка» за                            пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 15 серпня 2018 року на                           16 серпня 2018 року, про що внесено відповідні зміни до запису в трудову книжку ОСОБА_1 і до наказу № 1098-л від 01 серпня 2018 року. 
 
В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що нормою пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк, тому суд вважав, що трудовий договір між ОСОБА_1 і НТУ «Дніпровська політехніка» був припинений відповідно до вимог діючого законодавства.
 
Суд визнав безпідставними посилання позивача на те, що контракт між сторонами неодноразово переукладався, а тому має бути визнаний таким, що укладений на невизначений строк.
 
Змінюючи дату звільнення ОСОБА_1 з посади асистента кафедри електронної економіки та економічної кібернетики НТУ «Дніпровська політехніка» з 15 серпня 2018 року на 16 серпня 2018 року, суд виходив з того, що наказом НТУ «Дніпровська політехніка» № 1098-л від 01 серпня 2018 року позивачку було звільнено з 15 серпня 2018 року, тобто в останній день відпустки, що є порушенням норм Закону України «Про відпустки».
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
 
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2019 року - залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо правомірності припинення трудових відносин НТУ «Дніпровська політехніка» з ОСОБА_1 , оскільки контрактом, укладеного між сторонами, за згодою сторін був встановлений відповідний строк дії контракту та, як одну з підстав припинення контракту, визначено умову закінчення строку його дії. Крім того, за два місяці до закінчення строку чинності контракту відповідач не мав наміру щодо продовження строку контракту з позивачем, а позивач в свою чергу своєчасно не звернулася до відповідача з проханням щодо продовження строку чинності контракту, то таким чином після закінчення строку дії контракту його було автоматично припинено, тобто сторони автоматично дійшли згоди щодо припинення трудових відносин один з одним.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
13 грудня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня  2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі,  посилаючись на неправильне застосування судами норми матеріального права та порушення норми процесуального права.
 
Позивачка в касаційній скарзі посилається на те, що судами не було враховано норми Закону України «Про освіту» та Закону України «Про вищу освіту», а також те, що законодавством про освіту (станом до 28 вересня 2017 року) була визначена сфера обов`язкового застосування контракту лише для керівників навчальних закладів, що є загальнодержавною власністю. Укладення контракту з педагогічними працівниками вищих навчальних закладів (станом до 28 вересня 2017 року) передбачалось лише за їх згодою відповідно до статті 21 КЗпП України та статті 54 Закону «Про освіту» (в редакції від 23 травня 1991 року). Закон «Про освіту» (в редакції від 05 вересня 2017 року) та Закон «Про вищу освіту» не містять положення щодо укладення контракту з педагогічними працівниками. 
 
Тому, укладення відповідачем з позивачем строкового контракту суттєво погіршило становище останнього, оскільки відповідно до трудового законодавства та законодавства у сфері освіти позивач повинна працювати за безстроковим трудовим договором.
 
Відповідачем не було повідомлено про розірвання трудового договору позивача у письмовій формі з дотриманням строків, передбачених контрактом.
 
Позивач вважає, що на час незаконного звільнення існували усі підстави для визнання укладенного між сторонами трудового договору безстроковим, тобто укладеним на невизначений строк, оскільки трудові договори, а потім контракти укладались між сторонами декілька разів, починаючи з 1997 року. Науково-педагогічний стаж складає 21 рік, а загальний стаж в університеті - 23 роки. 
 
Судами не враховано, що після закінчення контракту позивач продовжувала працювати до 27 серпня 2018 року, що не заперечувалося відповідачем.
 
Заявник не погоджується з висновками судів щодо змінення дати звільнення та з висновками, що звільнення в останній день відпустки, на думку суду першої інстанції є лише помилкою в даті звільнення, а не незаконним звільненням. Крім того змінюючи дату звільнення, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялись. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У січні 2020 року ректором НТУ «Дніпровська політехніка» Півняком Г. Г. подано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного суду від 21 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Індустріального районного суду міста Дніпропетровська.
 
Справа надійшла до Верховного суду у січні 2020 року.
 
Розпорядженням від 05 лютого 2020 року № 322/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 лютого 2020 року визначено суддю - доповідача Петрова Є. В.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого                     2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові  рішення відповідають.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
01 липня 2016 року між НТУ «Дніпровська політехніка» і ОСОБА_1 був укладений трудовий контракт, згідно якого позивач була прийнята асистентом кафедри електронної економіки та економічної кібернетики терміном                                    до 30 червня 2018 року (а.с. 53-55). 
 
Згідно підпункту «а» пункту 6.2 контракт припиняється після закінчення строку його дії.
 
Пунктом 6.3 контракту передбачено, що за три місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути продовжений або укладений на новий термін у разі обрання за конкурсом.
 
Відповідно до наказу № 94-в від 04 червня 2018 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці з 27 червня 2018 року по 15 серпня 2018 року. 
 
Наказом № 1098-л від 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади асистента кафедри електронної економіки та економічної кібернетики з 15 серпня 2018 року на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну дії контракту (а. с. 50). 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
 
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
 
За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Крім того, відповідно до статті 21 КЗпП особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
 
Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.
 
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
 
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
 
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
 
У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку.
 
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.
 
Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.
 
Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
 
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховний Суд від 31 липня 2020 року у справі № 757/34139/18-ц (провадження № 61-6954св19).
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку із закінченням строку дії контракту, діяв у межах та у відповідності до норм чинного трудового законодавства, а позивачем не доведено порушення відповідачем вимог законодавства під час його звільнення.
 
Посилання позивачки на те, що трудовий договір між ОСОБА_1 і НТУ «Дніпровська політехніка» неодноразово переукладався, а тому має бути визнаний таким, що укладений невизначений строк, не можуть бути прийнятті до уваги, з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою                       статті 23 цього Кодексу.
 
Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи у пункті 6.2., укладених між позивачем та відповідачем контрактів від 01 липня 2013 року та від 01 липня 2016 року, вказано, що ці контракти припиняються після закінчення строку їх дії, а пункт 7.1. цих контрактів визначено чіткий строк їх дії, а також те, що дія контракту припиняється після закінчення строку, на який його було укладено.
 
Крім того, пунктом 6.3. трудового договору (контракту) встановлено, що за три місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути продовжений або укладений на новий термін у разі обрання за конкурсом.
 
Тобто між сторонами було укладено трудовий договір на визначений контрактом строк, а продовження строку дії контракту не дає підстав вважати, що він набуває статусу безстрокового трудового договору, при тому, що сторони у даному випадку не дійшли згоди про його переукладення або продовження строку його дії.
Таким чином, волевиявлення позивачки на укладення строкового контракту підтверджується її особистими підписом на контракті, в якому зазначений строк його дії.
 
Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.
 
Отже, контракт, у якому передбачено термін дії, який неодноразово переукладався, не вважається таким,  що укладений на невизначений строк, оскільки за два місяці до закінчення строку дії контракту за згодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк.
 
Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином  інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України.
 
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 вересня                               2020 року у справі № 937/7998/19-ц (провадження № 61-7751св20), від 26 лютого 2020 року у справі № 607/2144/19 (провадження № 61-16794св19).
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами не було враховано норми Закону України «Про освіту» та Закону України «Про вищу освіту», а також те, що законодавством про освіту (станом до 28 вересня 2017 року) була визначена сфера обов`язкового застосування контракту лише для керівників навчальних закладів, що є загальнодержавною власністю, а також те, що укладення відповідачем з позивачем строкового контракту суттєво погіршило становище останнього, оскільки відповідно до трудового законодавства та законодавства у сфері освіти позивач повинна працювати за безстроковим трудовим договором, не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки зводяться до невірного тлумачення норм матеріального права. 
 
Так згідно із частиною третьою статті 54 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час укладення контракту) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.
 
Законодавством не передбачено заборони запровадження для педагогічних працівників контрактної форми трудового договору.
 
Крім того, протягом дії контракту позивачка не оскаржувала його умови з підстав порушення її трудових прав, та не ініціювала внесення змін та доповнень до положень контракту, що свідчить про погодження позивачки з умовами цього договору, зокрема щодо його строковості.
 
Установивши, що контракт від 01 липня 2016 року носить строковий характер, а також положення пункту 6.1 контракту, відповідно до якого цей договір припиняється, зокрема, у зв`язку із закінченням строку дії договору, та положення пункту 7.1. трудового договору, яким визначено строк його дії - до 30 червня              2018 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивачки відповідно до положень пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно встановив відсутність підстав, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не було повідомлено про розірвання трудового договору позивача у письмовій формі з дотриманням строків, передбачених контрактом є безпідставними, оскільки відповідно до пунктів 7.1. та 6.2. (підпункту «а») контракту, укладеного між сторонами, за згодою сторін був встановлений відповідний строк дії контракту та, як одну з підстав припинення контракту, визначено умову закінчення строку його дії. Крім того, за два місяці до закінчення строку чинності контракту відповідач не мав наміру щодо продовження строку контракту з позивачем, а остання в свою чергу своєчасно не звернулася до відповідача з проханням щодо продовження строку чинності контракту, то таким чином після закінчення строку дії контракту його було автоматично припинено, тобто сторони автоматично дійшли згоди щодо припинення трудових відносин один з одним.
 
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення позивача. Також, згідно чинного законодавства, власник або уповноважений ним орган не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Доводи касаційної скарги, що змінюючи дату звільнення ОСОБА_1 з 15 серпня 2018 року на 16 серпня 2018 року, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялись, є безпідставними.
 
Так, судами вірно було враховано те, що наказом НТУ «Дніпровська політехніка» № 1098-л від 01 серпня 2018 року позивача було звільнено з 15 серпня 2018 року, тобто в останній день відпустки, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України, та дійшли правильного висновку, що наслідком звільнення працівника у період його відпуски є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі, що відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19),  та у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 937/7998/19-ц (провадження № 61-7751св20).
 
Установивши, що звільнення позивачки проведено з дотриманням вимог трудового законодавства і умов укладеного між сторонами строкового трудового договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що право позивачки на працю не було порушено відповідачем, у зв`язку з чим правові підстави для поновлення її на роботі, визнання трудового контракту таким, що укладений на невизначений строк, відсутні.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку позивачки свідчить про незаконність її звільнення, а також визнання укладеного з ним трудового договору безстроковим.
 
Вказані доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги позивачки, яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятій ним постанові, з якими у повній мірі погоджується Верховний Суд.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня      2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада                    2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров

А. А. Калараш

С. П. Штелик