Постанова
іменем України 
20 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 372/417/19
провадження № 51- 1020 км 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12018110230001165, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , раніше судимої 10 травня 2018 року вироком Обухівського районного суду Київської за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 1360 грн,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 309 КК. 
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Обухівського районного суду Київської області від 25 березня 2019  року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 317 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки; за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
На підставі ст. ст. 70, 72 КК ОСОБА_6 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки з покладанням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК вирок Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до штрафу у розмірі 1360  грн, ухвалено виконувати самостійно.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін. 
Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона 14  січня 2019 року, близько 16 год., надала приміщення квартири АДРЕСА_2 , в якій проживає та яка належить на праві власності ОСОБА_8 , своєму знайомому ОСОБА_9 для незаконного вживання останнім наркотичної речовини, що той зробив, випивши наркотичний засіб «метадон» з чашки з водою.
Крім того, ОСОБА_6 14 січня 2019 року, близько 15 год. біля супермаркету «Велика Кишеня», що на пр-ті Дніпровський, 15 у м. Українка Обухівського району Київської області, знайшла паперовий згорток з кристалоподібною речовиною білого кольору (наркотичний засіб, обіг якого обмежено) метадон (фенадон), який повторно, шляхом привласнення незаконно придбала та почала зберігати для власного вживання, без мети збуту за адресою: АДРЕСА_1 , і який 14 січня 2019 року в період часу з 16 год. 32 хв. по 17 год. 01 хв. під час санкціонованого обшуку за вказаною адресою було виявлено в неї та вилучено.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції (далі – прокурор), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) належно не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування у вироку положень ч. 4 ст. 70 ККта необхідність виключення з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання на ч. 4 ст. 70 КК.Водночас вказує, що апеляційний суд безпідставно не застосував положення ст.  71 КК, яка передбачає принцип приєднання невідбутої частини покарання, а не складання, як зазначено в ч. 3 ст.  72 КК, та не призначив ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків. Крім того вказує, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося й те, що всупереч нормам кримінального закону та правовому висновку, викладеному у постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України 
від 1 жовтня 2015 року у справі № 5-154кс15, призначене ОСОБА_6 покарання, яке ухвалене для самостійного виконання, у виді штрафу визначене у грошовій сумі, із зазначенням розміру у гривнях, без визначення його розміру у певній кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, судові рішення щодо ОСОБА_6 змінити та виключити з них рішення про застосування положень ч. 4 ст. 70 КК. 
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК, кваліфікація її дій за цими нормами та призначене покарання за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст.  317 КК у касаційній скарзі прокурором не оспорюються. Також прокурором не оспорюється правильність рішення суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК. 
У касаційній скарзі прокурор вказує про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема зазначає, що постановляючи вирок та призначаючи ОСОБА_6 остаточне покарання, місцевий суд повинен був застосувати положення ст. 71 КК та не мав підстав для застосування ч. 4 ст. 70 КК, а апеляційний суд, своєю чергою, вказаних порушень місцевого суду не усунув. 
Колегія суддів частково погоджується з такими доводами касаційної скарги прокурора з огляду на таке.
Так, переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, належно не перевірив його доводи про неправильне застосування у вироку положень ч. 4 ст. 70 ККта необхідність виключення з мотивувальної і резолютивної частин вироку посилань на вказану норму. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Обухівського районного суду Київської області від 25 березня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 317 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки; за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
На підставі ст. ст. 70, 72 КК ОСОБА_6 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки з покладанням на засуджену обов`язків, передбачених ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК вирок Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до штрафу у розмірі 1360  грн, ухвалено виконувати самостійно.
Проте, як встановлено в ході касаційного розгляду, ОСОБА_6 ще 22  серпня 2018 року (квитанція № 001116103573) було сплачено штраф в розмірі 1360 грн за вироком Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2018  року, що підтверджується інформацією, наданою Обухівським районним судом Київської області (лист від 28 вересня 2020 року №  19028/2020).
Крім того, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24  жовтня 2018 року в задоволенні подання начальника Обухівського районного відділу з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» в м.  Києві та Київської області про розстрочку несплаченої суми штрафу або заміну несплаченої суми штрафу покарання у виді громадських, виправних робіт або позбавлення волі відносно ОСОБА_6 було відмовлено, оскільки вона 23 серпня 2018 року була знята з обліку в зв`язку із сплатою штрафу.
За таких обставин, оскільки на час постановлення вироку Обухівського районного суду Київської області від 25 березня 2019  року ОСОБА_6 повністю відбула покарання за вироком Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2018 року, підстави для застосування у вироку від 25 березня 2019  року положень як ч. 4 ст.  70 КК, так і ч. 1 ст. 71 КК та призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, про що вказує прокурор у своїй касаційній скарзі, взагалі були відсутні.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставно застосовано закон, який не підлягав застосуванню, зокрема положення ч. 4 ст. 70 КК.
А тому касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду – зміні на підставі п.  2 ч. 1 
ст. 413 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
у х в а л и в:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 березня 2019  року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року змінити.
Виключити з вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду рішення про застосування положень ч.  4 ст. 70 КК та про самостійне виконання вироку Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.  1 ст. 309 КК до штрафу у розмірі 1360  грн.
У решті вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                                ОСОБА_3