КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 373/411/17 Апеляційне провадження № 22-ц/824/7584/2020	Головуючий у суді першої інстанції - Свояк Д.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
24 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                         Нежура В.А.,
судді                                              Березовенко Р.В., С.В. Лівінський.,
секретар                                        Шебуєв Д.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа: Переяслав-Хмельницький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про звільнення майна з-під арешту,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту.
Позовна заява мотивована тим, що 12.11.2007 між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором в той же день між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку будинок, що розташований по АДРЕСА_1 .
Постановою головного державного виконавця ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ від 18.12.2013 накладено арешт навищезазначений будинок, що належить ОСОБА_1 , та є предметом іпотеки, однак право застави у банку щодо предмета іпотеки виникло 12.11.2007, тобто до накладення державним виконавцем арешту на вказане нерухоме майно, що призвело до порушення прав банку.
З урахуванням зазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звільнити з-під арешту, накладеного державним виконавцем ВДВС Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.12.2013 (виконавче провадження № 38376668), нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме - будинок, що розташований по АДРЕСА_1 ; заборонити органам державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов`язані з обмеженням ПАТ КБ «ПриватБанк» права іпотекодержателя щодо вказаного будинку (т. 1 а.с. 5-6зв).
Постановою Верховного Суду від 03.07.2019 скасовано рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18.04.2017 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 27.07.2017 та призначено новий судовий розгляду у цій справі.
Зазначену постанову мотивовано тим, що «суди попередніх інстанцій на вказані норми матеріального права уваги не звернули та не врахували, що позивач пред`явив цей позов не як стягувач за виконавчим провадженням, а як іпотекодержатель майна, який регламентований Законом України «Про виконавче провадження» як «інший випадок». При цьому суди не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для справи, не надали відповіді на всі доводи позивача, зокрема, не перевірили доводи позивача про те, що рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, оскільки матеріали справи такого судового рішення не містять. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що накладення арешту на предмет іпотеки не порушує права іпотекодержателя» (т. 1 а.с. 152-156).
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13.02.2020 позов задоволено частково, знято арешт, накладений державним виконавцем ВДВС Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.12.2013 у виконавчому провадженні № 38376668 на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: будинок загальною площею 97,40 кв.м, житловою площею 64,40 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .У задоволенні вимог щодо заборони органам державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов`язані з обмеженням права іпотекодержателя щодо будинку загальною площею 97,40 кв.м, житловою площею 64,40 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т. 1 а.с. 246-248зв.).
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати частково рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким в частині щодо зняття арешту, накладеного державним виконавцем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.12.2013, відмовити. Вказує, що позивачем не доведено про те, що у позичальника є заборгованість перед позивачем станом на день розгляду справи, а також її розмір, що існує перешкода для реалізаціїіпотекодержателем його права на звернення стягнення на предмет іпотеки та наявність порушеного пріоритетного права (т. 2 а.с. 4-7).
20.05.2020 АТ КБ «ПриватБанк» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказується, що апелянт акцентує увагу, що позивачем не доведено наявність заборгованості, наявність пріоритетного права на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. Слід звернути увагу, що вказані обставини не повинні були з`ясовувались в засіданні, оскільки позовна заява подана в зв`язку з наявністю арешту державного виконавця, накладеного в межах виконавчого провадження за позовом ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 по цивільній справі № 2/1019/274/12. Саме вказаним рішенням суду було визначено наявність заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Як вбачається зі змісту рішенням суду від 09.11.2012 воно стосувалось звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки накладення арешту впливає на реалізацію прав позивача як іпотекодежателя, він має пріоритет на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (т. 2 а.с. 15-17).
В судовому засіданні представник позивача Штронда А.М. заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
На підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в якій зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про зняття арешту, накладеного державним виконавцем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.12.2013.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.11.2007 між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором в той же день між банком та відповідачем укладений договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку будинок, що розташований по АДРЕСА_1 .
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість у розмірі 259 001,02 грн., яка стягнута з останнього на користь банку рішенням Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області від 09.11.2012 (т. 1 а.с. 167-170).
На підставі заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого 21.03.2013 Переяслав-Хмельницьким судом Київської області, та постановою головного державного виконавця ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ від 18.12.2013 накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , який зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження 20.01.2014.
Крім того, заборона на вказане нерухоме майно здійснена за заявою банку відповідно до договору іпотеки від 12.11.2007.
У статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частин 4 та 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з цим позовом як іпотекодержатель нерухомого майна, на яке накладено арешт у межах виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором.
За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».
Зокрема, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
При цьому за змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, зі змісту вищезазначеного рішення вбачається, що воно стосувалось звернення стягнення на предмет іпотеки, а не стягнення боргу, а тому доводи відповідача про те, що банком не було доведено наявність боргу на момент винесення рішення, не береться до уваги, оскільки із рішення від 09.11.2012 вбачається, що між сторонами наявний спір на підставі кредитного договору та встановлено розмір заборгованості відповідача що становить 32 403,48 дол. США, що еквівалентно 259 001,02 грн. на день постановлення рішення, в рахунок якої звернуто стягнення на житловий будинок.
Накладення арешту відбулось саме у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду від 09.11.2012 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, позивач, будучи й іпотекодержателем, й стягувачем у виконавчому провадженні, реалізовував своє право на належне виконання судового рішення.
Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян, і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, накладення арешту впливає на реалізацію прав позивача як іпотекодежателя, він має пріоритет на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.
В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки накладення арешту відбулось саме у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду від 09.11.2012 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, позивач, будучи й іпотекодержателем, й стягувачем у виконавчому провадженні, реалізовував своє право на належне виконання судового рішення. Арешт предмета іпотеки перешкоджає АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателю скористатися своїм правом щодо реалізації іпотечного майна та отримання задоволення своїх вимог до позичальника за кредитним договором.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.
Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року в частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про звільнення майна з-під арешту залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Суддя-доповідач                                                                                  В.А. Нежура
 
Судді                                                                                            Р.В. Березовенко
 
                                                                                                       С.В. Лівінський