Постанова
Іменем України
 
27 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 686/9606/18
провадження № 61-6212св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                  Коротенка Є. В.,  
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Лучковська Тамара Миколаївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Лучковська Тамара Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу
 
за касаційною скаргою адвоката Воронкова Володимира Олексійовича як представника ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2019 року у складі судді Салоїд Н. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2020 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І., 

 
 
 ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав про те, що 26 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_4 750 000 грн, строком повернення до 01 листопада            2016 року, що підтверджується розпискою та заявою ОСОБА_4 .
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 умов договору позики, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20 вересня 2017 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнено 984 368,26 грн боргу. 
 
Під час виконання рішення суду позивачу стало відомо про укладення 21 жовтня 2014 року на забезпечення належного виконання умов договору позики                    від 21 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 грошових зобов`язань перед іпотекодержателем за договором позики від 21 жовтня 2014 року, 19 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу іпотечного майна, тобто через місяць після закінчення строку повернення грошових коштів за договором позики від 26 грудня 2015 року. 
 
Такий договір позивач уважає фіктивним, оскільки правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а лише про людське око, для виду, аби не повертати йому коштів за договором позики.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 01 жовтня  2019 року в задоволенні позову відмовив. Скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 07 вересня 2018 року. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених вимог. 

Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Хмельницький апеляційний суд постановою від 18 березня 2020 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області рішенням                     від 01 жовтня  2019 року залишив без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, правильне застосування судом першої інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного  Суду 30 березня 2020 року, адвокат Воронков В. О. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня              2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 березня                     2020 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені                            з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
 
ОСОБА_4 , маючи свідомий намір ухилитися від виконання грошових зобов`язань, ще на час укладення договору позики від 26 грудня 2015 року  шляхом укладення договору іпотеки, за допомогою ОСОБА_3 і ОСОБА_2 вивів з приватної власності спірну квартиру після закінчення терміну повернення грошових коштів за договором позики від 26 грудня 2015 року.
 
Спірну квартиру продано за заниженою ціною, у разі її реалізації за реальною ринковою вартістю, навіть після забезпечення грошових зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 , повинні були залишитися грошові кошти у розмірі не менше 273 801 грн для задоволення вимог ОСОБА_1 . 
 
Суд першої інстанції протиправно відмовив у задоволенні клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи та не врахував звіт ТОВ «ПРОСКУРІВ-ЕКСПЕРТ» про оцінку спірного майна.
 
Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, проігнорував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.
 
18 травня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, який мотивований тим, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, такими, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
 
Спірна квартира вибула з власності ОСОБА_4 29 липня 2016 року на підставі договору іпотеки, укладеного 21 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та                ОСОБА_3 , яким забезпечувалося виконання грошового зобов`язання за договором позики, укладеним між ними 21 жовтня 2014 року зі строком повернення до 21 квітня 2015 року.
В свою чергу, договір позики між позивачем та ОСОБА_4 , укладений                         26 грудня 2015 року строком виконання до 01 листопада 2016 року, тобто після укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору позики та договору іпотеки, яким забезпечувалося виконання грошових зобов`язань ОСОБА_4 . Крім того, вибуття квартири з власності ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 відбулося до строку повернення коштів за договором позики, укладеним між позивачем та ОСОБА_4 , який  не був забезпечений жодними зобов`язаннями, не існувало також на час набуття права власності ОСОБА_3 так і на час укладання оспорюваного договору жодного рішення суду які свідчили б про наявність у ОСОБА_4 невиконаних грошових зобов`язань. 
Вважає твердження позивача про те, що відповідачі порушили його законне право на реалізацію квартири, яка є предметом договору купівлі-продажу                       в зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 своїх грошових зобов`язань за договором позики, укладеним між ним та позивачем 26 грудня 2015 року, необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.
 
28 квітня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
21 жовтня 2014 року на забезпечення належного виконання ОСОБА_4 зобов`язань за договором позики від 21 жовтня 2014 року, укладеним                              з ОСОБА_3 ,   укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
 
26 грудня 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав позику в розмірі 750 000 грн, що становить еквівалент 30 000 дол. США, зі строком повернення до 01 листопада 2015 року.
 
26 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Лучковської Т. М. з проханням передати ОСОБА_4 заяву про виконання умов договору позики від 21 жовтня 2014 року, строк виконання якого настав 21 квітня 2015 року, яку ОСОБА_4 особисто отримав 27 червня 2016 року. 
 
29 липня 2016 року приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Лучковська Т. М. видала свідоцтво, яким посвідчила, що нею 24 червня 2016 року передано ОСОБА_4 заяву ОСОБА_3 про повернення йому                протягом 30-ти денного строку 727 638 грн боргу, у випадку невиконання ОСОБА_4 вимоги, ОСОБА_3 буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим договором від 21 жовтня 2014 року.
 
19 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за ціною 96 300,00 грн.  
 
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20 вересня                   2017 року, що набрало законної сили 14 листопада 2017 року, стягнуто                            з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 807 000 грн заборгованості за договором позики,  53 910,62 грн процентів, 113 705,86 грн збитків у зв`язку з інфляцією,                9 751,78 грн 3 % річних та 8 000 грн судового збору.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права                в межах  касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  не  підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначав, що договір купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2016 року є недійсним з підстав його фіктивності, що вчинений без наміру настання реальних наслідків, які обумовлені ним. І доказами фіктивності правочину є свідомий намір на ухилення ОСОБА_4 від своїх грошових зобов`язань за договором позики від 26 грудня 2015 року шляхом укладення 21 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору іпотеки. На думку позивача, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, правочин було укладено умисно, оскільки ціна продажу спірної квартири значно занижена, оскільки на час укладення договору вона сктановила                              833 124,00 грн.
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені               у статті 215 ЦК України.
 
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу            в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або                        в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням норм частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі            № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин                   є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
Враховуючи наведені положення норм матеріального права, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, тобто, у справі, що переглядається необхідно було встановити наявність умислу як                                       у ОСОБА_3 , так і у ОСОБА_2 . Проте, позивач не довів, а суди не встановили наявність умислу з певним спрямуванням волі у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та їх обізнаність про те, що оспорюваний договір укладається              з метою приховування цього майна від звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу ОСОБА_10 перед позивачем, з урахуванням того, що             ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору іпотеки, що ОСОБА_1 не оспорюється.
 
Ураховуючи наведене, суди правильно застосували висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі                         № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), а аргументи касаційної скарги,              з урахуванням меж касаційного перегляду, щодо незастосування цього висновку, зводяться до його хибного тлумачення, а тому відхиляються Верховним Судом.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів та неправильного тлумачення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Воронкова Володимира Олексійовича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                              від 01 жовтня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду                       від 18 березня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
С. Ю. Бурлаков 
                                                                                                            
                                                                                                            Є. В. Коротенко