КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 361/3579/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Сердинський В.С.
провадження № 22-ц/824/3412/2020                                          Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
07 жовтня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,
при секретарі Климчук Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Київської області  на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року у справі за позовом керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади Броварської міської ради Київської області до Броварської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -
 
в с т а н о в и в :
 
У червні 2018 року керівник Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади Броварської міської ради Київської області звернувся з позовом до Броварської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Броварської міської ради Київської області від 25.10.2007 року №485-28-05 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради» у власність ОСОБА_1 , проживаючому по АДРЕСА_1 , надано земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 (підпункт 1.27 пункту 1 рішення міської ради).
Зазначав, що на підставі вищезазначеного рішення міської ради ОСОБА_1 09.03.2007 року отримано державний акт серії ЯД №996929 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337.
Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337 згідно відповіді ГУ Держгеокадастру в Київській області від 26.01.2018 року за №10-10-0.10-1095/2-18 станом на 2018 рік становить 445143 грн. 13 коп.
Проте, за результатами опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді встановлено, що передача у власність вказаної земельної ділянки відбулася з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим рішення Броварської міської ради Київської області від 25.10.2007 року №485-28-05 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради» в цій частині є незаконним та підлягає скасуванню, а земельна ділянка - витребуванню в комунальну власність, з наступних підстав.
Спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду та передана у приватну власність всупереч вимог закону з огляду наступне.
Так, відповідно до ст.4 Водного кодексу України та ч.1 ст.58 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду, серед іншого, належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.
Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою (ч.2 ст.58 Земельного кодексу України).
Прокурор вказував, що прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (статті 1, 88, 90 Водного кодексу України, статті 60, 61 Земельного кодексу України).
Частинами 1 та 3 ст.60 Земельного кодексу України встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Право на землі водного фонду, встановлене ст.59 Земельного кодексу України, передбачає можливість передачі земель водного фонду у приватну громадян власність лише в одному випадку, а саме, при передачі у власність замкненої природної водойми (загальною площею до 3 гектарів) (ч.2 ст.59 ЗК України), та виключний перелік випадків передачі земель водного фонду в оренду (ч.4 ст.59 ЗК України).
Крім того, з метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду статтею 61 Земельного кодексу України заборонено будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів у прибережних захисних смутах уздовж річок, навколо водойм та на островах.
Наведені приписи зазначених норм матеріального права свідчать про те, що прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. 
Тобто, передача земель водного фонду у приватну власність в цілях житлової забудови, як це визначено оспорюваним рішенням та державним актом, не передбачено приписами законодавства, натомість земельна ділянка вказаної категорії може перебувати виключно у комунальній чи державній власності та наявна імперативна заборона використання вказаної категорії земель в цілях забудови.
До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.
Ширина прибережних захисних смуг визначена ч.2 ст.88 Водного кодексу України, ч.2 ст.60 Земельного кодексу України та становить для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів уздовж урізу води.
Відведена у приватну власність оспорюваним рішенням Броварської міської ради земельна ділянка з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель розташована поблизу озера та включає в себе землі, які відносяться до земель водного фонду (прибережна захисна смуга).
Отже, рішення Броварської міської ради Київської області від 25.10.2007 року №485-28-05 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради» у власність ОСОБА_1  прийняте з порушенням вимог законодавства, оскільки землі прибережної зони не можуть передаватися у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.
Крім того, оскільки спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності всупереч вимог закону існують правові підстави для її витребування з незаконного володіння у комунальну власність.
Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2017 році за результатами опрацювання відомостей з Публічної кадастрової карти України, листа КДП «Київгеоінформатика» від 04.01.2018 року №01-01/20, листа КДП «Київгеоінформатика» від 02.05.2018 року №01-01/283, що є об`єктивними обставинами, пов`язаними зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного та водного законодавства та інтересів держави.
Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, прокурор просив суд визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його; визнати незаконним та скасувати рішення Броварської міської ради Київської області від 25.10.2007 року №485-28-05 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради» в частині надання у власність громадянину ОСОБА_1 , проживаючому в АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади Броварської міської ради Київської області в особі Броварської міської ради Київської області земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337, яка знаходиться по АДРЕСА_2 , та стягнути на користь Броварської місцевої прокуратури Київської області понесені судові витрати у розмірі 8439,15 га.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі прокурора Київської області з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Броварської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року без змін. Зазначає, що під час розгляду справи не встановлено обставини звернення прокурора з метою захисту інтересів власників земельної ділянки.
 Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження достатніми, допустимими і беззаперечними доказами доводи прокурора стосовно того, що ним пропущено строк позовної давності з поважних причин та те, що вищевказана земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 всупереч встановленого законом порядку на підставі незаконного рішення Броварської міської ради Київської області та належала до земель водного фонду, а тому, позовні вимоги прокурора про визнання рішенням Броварської міської ради Київської області від 25.10.2007 року №485-28-05 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради».
Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
В судовому засіданні прокурор Броварської місцевої прокуратури Київської області Новицька Н.В. уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.
В судовому засіданні представник відповідача Броварської міської ради Київської області - адвокат Шкардун М.В. просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка знаходиться у прибережних захисних смугах озер, розташованих в місті Бровари Київської області та те, що водні об`єкти біля спірної земельної ділянки є озерами чи іншими водоймами, у зв`язку з чим земельні ділянки біля них відносяться до водоохоронних зон. Крім того, у поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач - Броварська міська рада Київської області наголошувала про пропущення прокуратурою строку позовної давності та не надання доказів поважності його пропуску.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечував проти позову і просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на пропуск прокуратурою строку позовної давності та мотивуючи це тим, що право на пред`явлення позову виникло у позивача 2007 року і сплинуло у 2010 році.
Судом встановлено, що рішенням Броварської міської ради Київської області від 25.10.2007 року №485-28-05 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради» у власність ОСОБА_1 , проживаючому у АДРЕСА_1 , надано земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 (підпункт 1.27 пункту 1 рішення міської ради), що підтверджується витягом з рішення (а.с.19).
На підставі вищезазначеного рішення міської ради,  ОСОБА_1 09.03.2007 року отримано Державний акт серії ЯД №996929 на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337 (а.с.18).
Відповідно до листів КДП «Київгеоінформатика» від 04.01.2018 року №01-01/20, та від 02.05.2018 року №01-01/283 земельна ділянка з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337 повністю накладається на землі водного фонду, а саме, на прибережні захисті смуги озер (а.с.23-31).
У відзиві на позовну заяву Броварською міською радою Київської області зазначено, що відповідно до Генерального плану міста Бровари у місті знаходяться водні об`єкти: водоймище площею 3,5 га на території парку «Приозерний», водоймище на території кварталу житлової забудови в районі Глінки та водоймище по вулиці Петропавлівській .
Відповідно до Земельного кодексу України передача у власність земельних ділянок органами місцевого самоврядування приймаються на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Відомості, наявні в технічній документації, розробленої безпосередньо на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337, спростовують доводи позивача щодо незаконності прийняття рішення Броварської міської ради та передачі у приватну власність громадянину ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки, а саме, у висновку про обмеження користування земельною ділянкою від 28.09.2007 р. №438, яка знаходиться у АДРЕСА_2 зазначено, що Управління містобудування та архітектури Броварської міської ради вважає за можливе користування вказаною земельною ділянкою (т. 1 а.с.141, т.2 а.с.140).
Згідно паспорта водного об`єкта по АДРЕСА_2 розташовано ставок площею 0,6440 га, у розділі 6 «Характеристика прибережної захисної смуги» якого вказано, що ширина прибережної захисної смуги згідно ст.. 88 Водного кодексу України повинна становить 25 м, там де крутизна схилів перевищує три градуси - ширина прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації (т. 1 а.с.201-208).
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 83 Земельного кодексу України встановлено, що Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Пунктом 4 вказаної статті визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року №486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно- технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження достатніми, допустимими і беззаперечними доказами доводи прокурора стосовно того, що ним пропущено строк позовної давності з поважних причин та те, що вищевказана земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 всупереч встановленого законом порядку на підставі незаконного рішення Броварської міської ради Київської області та належала до земель водного фонду, а тому, позовні вимоги прокурора про визнання рішенням Броварської міської ради Київської області від 25.10.2007 р. № 485-28-05 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
 Посилаючись на статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), якою визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а також враховуючи те, що позовні вимоги про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади Броварської міської ради Київської області в особі Броварської міської ради Київської області земельної ділянки загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337, яка знаходиться по АДРЕСА_2 є похідними від вимог про скасування незаконного рішення, суд вважав, що вони також не підлягали до задоволення. 
Проте, колегія суддів вважає, що судом не вжито заходів щодо повної та об`єктивної перевірки доводів прокурора, на яких ґрунтуються позов, одночасно в такий спосіб самоусунувшись від обов`язку створення необхідних рівних умов усім без винятку учасникам судового процесу для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування норм законодавства.
Крім того, суд неправильно застосував норми матеріального права щодо позовної давності, передбачених ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України, адже не зазначено жодного доказу, який відповідав би вимогам щодо належності, допустимості, достовірності та достатності на підтвердження доводів про пропуск зазначеного строку, не досліджено в установленому процесуальним законом порядку обставин, на які посилався прокурор щодо поважності причин пред`явлення позову лише у 2018 році, у зв`язку з чим викладені висновки про відмову у задоволенні позову є безпідставними.  
Так, за змістом вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш, ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.
Лише в разі, коли буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем, або не пропущення цього строку взагалі.
Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №372/1036/15-ц, в якій наголошено на тому, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача.
Проте, всупереч викладеним вище вимогам, суд першої інстанції, не встановивши наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для вирішення даного спору по суті, та не врахувавши, що питання застосування позовної давності вирішується ним в разі наявності правових підстав для задоволення позову, безпідставно застосував наслідки спливу строків позовної давності, у зв`язку з не доведенням прокурором поважності причин пропуску строку позовної давності, одночасно вказуючи на законність оспорюваного рішення Броварської міської ради №485-28-05 від 25.10.2007 року.
Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України закон пов`язує початок перебігу строку позовної давності з моментом, коли про порушення права довідалась особа, чиє цивільне право порушене, тобто носій суб`єктивного цивільного права, який і отримує від суду його захист.
За приписами ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України вбачається, що моментом початку перебігу позовної давності є момент, коли особа безпосередньо довідалась про порушення права і про особу порушника, без якої є неможливим вжиття заходів реагування в судовому порядку, оскільки за таких обставин без визначення відповідача і визначення правових підстав неможливе подання позову до суду.
Однак, вищевказані висновки суду про початок перебігу позовної давності з моменту прийняття оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах законодавства та не підтверджуються наявними матеріалами справи, оскільки вони не містять доказів інформування прокурора, як позивача у справі про прийняття оскаржуваного рішення саме з порушенням встановленого законодавством порядку, а з самого його змісту неможливо безпосередньо встановити факти порушень вимог земельного та водного законодавства, оскільки в ньому взагалі вказано неправдиві дані про передачу землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з іншим складом угідь, а не земель водного фонду.
Без отримання прокурором додаткової інформації від компетентних органів та її ретельного опрацювання в сукупності з рештою документів встановити наявність порушень інтересів держави безпосередньо з тексту оскаржуваного рішення неможливо.
Вказані факти свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного та водного законодавства та захисту інтересів держави.
Колегія суддів вважає, що прокурором не порушено строк позовної давності, так як з моменту, з часу, коли прокурору стало відомо про порушення прав держави, не сплинуло три роки
Крім того, в силу вимог ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а рішення суду має бути обґрунтованим, тобто, бути ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 цього Кодексу), встановлення факту обізнаності позивача, або його обґрунтованої можливості довідатись про порушення права, має ґрунтуватись на конкретних доказах.
Верховний Суд України у постанові від 22.04.2015 року у справі №6-48цс15 зазначив, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З огляду на викладене, прокурору не було відомо про те, що орган місцевого самоврядування під час прийняття рішення №485-28-05 від 25.10.2007 року буде діяти всупереч інтересам держави і територіальної громади, з перевищенням наданої компетенції та виключно в інтересах приватної особиЮ, а тому такі висновки суду не можуть слугувати достатньою правовою підставою ні для визнання оскаржуваного рішення таким, що відповідає вимогам закону, оскільки воно з часу його прийняття воно суперечить вимогам діючого законодавства, ні в якості початку відліку позовної давності через їх оманливість.
За таких обставин, єдиному ініціатору позову - прокурору, який в силу вищевказаних приписів Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» зобов`язаний вживати заходів представницького характеру, в тому числі внаслідок бездіяльності органів державного контролю або органу місцевого самоврядування - розпорядника землі, стало відомо про допущені порушення під час прийняття оскаржуваного рішення Броварської міської ради № 485-28-05 від 25.10.2007 та наявність підстав для подання даного позову лише у 2018 році за результатами одночасного опрацювання відповіді Управління водних ресурсів у місті Києві та Київській області №01-12/53 від Детального плану території IV житлового району міста Бровари від 2016 року, листа Київського державного підприємства геодезії, картографії та кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» №01-01/20 від 04 січня 2018 року та ортофотоплану масштабу 1:2000 станом на 2010 рік з відображенням спірної земельної ділянки та прибережної захисної смуги, якими підтверджено факт відведення спірної землі у приватну власність за рахунок земель водного фонду.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 року у справі №469/1203/15-ц, від 06.06.2018 року у справі №372/1387/13-ц, від 20.06.2018 року у справі №697/2751/14-ц звертає увагу про те, що «неправильними є висновки судів про обізнаність держави через утворені нею органи з фактом правопорушення з моменту його вчинення, оскільки закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи порушення, а з часом, коли в дійсності стало відомо про порушення закону та у зв 'язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів (зокрема після проведеної перевірки)».
Одночасно слід враховувати, що Верховний Суд в постанові від 21.02.2018 року у справі №488/5476/14-ц висловив правову позицію про те, що «відповідно до положень ст.19 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перевірка відповідності актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам є предметом прокурорського нагляду. Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Проте, положення зазначеного Закону не зобов`язували прокурора здійснювати перевірку додержання законів при винесені будь-якого рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, а лише за наявності для цього відповідних підстав».
Судом також проігноровано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 22.05.018 року у справі №469/1203/15-ц, про те, що незаконне заволодіння землями водного фонду приватними особами є неможливим, бо їх розташування свідчить про неможливість виникнення приватного власника (а отже, і володільця).
Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають в прибережній захисній смузі Канівського водосховища річки Дніпро, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час розпорядження і набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.
Матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо одержання органами прокуратури інформації про порушення прав та законних інтересів територіальної громади у зв`язку з проведенням органами прокуратури перевірок в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів відносно оскаржуваного рішення Броварської міської ради №485-28-05 від 25.10.2007 року, або хоча б проведення перевірок законності оскаржуваного рішення будь - якими органами державного контролю у сфері використання та охорони земель до моменту виявлення у 2018 році порушення прокурором.
Отже, в порушення ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції залишив поза увагою вищевказані висновки Великої Палати Верховного Суду та вдався до документально непідтвердженого матеріалами справи аналізу гіпотетичної можливості прокурора бути обізнаним з фактом відчуження спірної землі у 2007 році.
Також, зазначаючи на відсутності порушень законодавства під час прийняття органом місцевого самоврядування спірного рішення про передачу ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337 за рахунок земель водного фонду, а сааме, прибережної захисної смуги водойм (озер), які розташовані між              АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 в м істі Бровари , судом неправильно застосовано норми матеріального права стосовно визначення категорії спірної земельної ділянки та перебування її в силу закону в складі земель водного фонду.
Так, поза увагою суду залишилась загалом та обставина, що позовні вимоги прокурора у даній справі ґрунтуються на встановлених фактах - порушеннях Броварською міською радою вимог ст.ст.19, 20, 58, 59, 60, 61 Земельного кодексу України, ст.ст.4, 58, 88, 89 Водного кодексу України, п.п.1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996 року, при прийнятті спірного рішення міської ради №485-28-05 від 25.10.2007 року, яке визначене як правова підстава передачі землі у приватну власність з іншим цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Зокрема, судом не враховано, що ст.19 Земельного кодексу України регламентовано, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, до яких відносяться і землі водного фонду.
Відповідно до ч.1 ст.58 Земельного кодексу України, ст.4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Отже, в силу імперативних приписів закону до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Частиною 3 ст.83 Земельного кодексу України визначено, що до земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом України.
Згідно з ч.2 ст.59 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність виключно замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч.4 ст.59 Земельного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово, й зокрема у справі №504/2864/13 звертала увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст.59 цього Кодексу.
Аналогічний висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (п. 80), від 22.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (п.70), від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від
Земельним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду шляхом встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм (ч.2 ст.58 Земельного кодексу України).
Частинами 1, 2 ст.88 Водного кодексу України визначено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Аналогічні нормативи містяться й у додатку №13 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996 року (в редакції від 02.10.2009  року).
Отже, землі під водними об`єктами, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян аргіогі, оскільки імперативно обмежені у цивільному обороті та на них поширюється окремий, чітко визначений законодавством порядок і способи використання.
До матеріалів цивільної справи №361/3579/2018 прокурором долучено лист Управління водних ресурсів у м. Києві та Київській області №01-12/53 від 24 січня 2018 року «Про надання інформації щодо статусу озер в м. Бровари», яким поінформовано, що розташовані між АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 водойми є природними озерами.
Листами Київського державного підприємства геодезії, картографії та кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» №01-01/20 від 04.01.2018 року та №01-01/283 від 02.05.2018 року з картографічними матеріалами (викопіювання з топографічного плану масштабу 1:2000 станом місцевості на 2007 рік, ортофотоплану масштабу 1:10000 станом на 2010 рік, викопіювання з матеріалів космічної зйомки станом місцевості на 2007 та 2009 роки та викопіювання з топографічного плану масштабу 1:2000 станом на 2010 рік, на яких відображено розташування озер із їх прибережними захисними смугами та спірної земельної ділянки), підтверджено 100% накладення ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337 площею 0,10 га на прибережну захисну смугу озера. Проте, судом проігноровано надані прокурором докази.
Не взято до уваги судом і те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом, а саме, ст.88 Водного кодексу України, а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (дана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі №469/1393/16-ц, Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі №6-16цс14 та від 24.12.2014 року у справі №6-206цс14)
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі №469/1393/16-ц зазначено, що «системний аналіз норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки, за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги, необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996 року.
Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст.59 Земельного кодексу України, суперечить нормам ст.ст.83, 84 цього Кодексу».
Відповідна позиція також неодноразово відображена у постановах Верховного Суду України (зокрема, від 21.05.2014 року у справі №6-14цс14, від 03.11.2015 року у справі №810/2041/14) та Великої Палати Верховного Суду (зокрема, від 15.05.2019 року у справі 372/2180/15, від 30.01.2019 року №357/9328/15 та ін.), відповідна практика є сформованою, чіткою та відповідає критерію «останньої правової позиції» на час винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Судом першої інстанціїне надано оцінки відомостям, які містяться в містобудівній документації місцевого значення, стосовно дійсного розташування озер на спірній територій, а відповідно й наявність навколо таких водних об`єктів прибережних захисних смуг.
Так, у розділі II «Характеристика сучасного стану території» Детального плану території IV житлового району, виконаного у 2016 році ДП Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Дніпромісто» імені Ю.М. Білоконя на замовлення управління архітектури та містобудування Броварської міської ради відображено, що незначні за площею території займають порушені землі та водні простори, площа яких становить 5,6 га згідно таблиці №ІІ-І.
У розділі VII «Інженерна підготовка території» Детального плану території IV житлового району згадується про знаходження в парковій зоні, яку пропонується організувати на території порушених земель, двох замулених ставків, які необхідно розчистити та обладнати для використання в якості декоративних водойм.
У свою чергу, на картографічному матеріалі - «Детальний план території IV житлового району. І етап. Схема планування території. План сучасного використання території. Схема планування обмежень» чітко зображено два водні об`єкти в північно-західній частині міста Бровари, абриси яких цілком достовірно співпадають із зображенням таких об`єктів (озер) у викопіюванні з ортофотоплану масштабу 1:2000 станом на 2010 рік (лист № 01-01/20 від 04.01.2018).
Отже, у текстових матеріалах містобудівної документації міста Бровари Київської області цілком очевидно обґрунтовується наявність озер, розташованих між вулицею Сонячною та вулицею Фельдмана в місті Бровари, що спростовує доводи Броварської міської ради про їх відсутність на спірній території. 
Зважаючи на вищенаведене, є безпідставними твердження суду про відсутність в матеріалах справах достатніх, достовірних і допустимих доказів стосовно наявності водних об`єктів на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 із природоохоронною територією, яка охоплює АДРЕСА_2 в місті Бровари.
Одночасно, головною ідеєю принципу змагальності є паритетне покладання тягаря доказування на осіб, які беруть участь у справі. У силу принципу змагальності обов`язок доказування позовних вимог покладається на позивача, а заперечень - на відповідача, вольова діяльність яких складає основу всієї процесуальної діяльності з доказування.
Принцип об`єктивної істини вимагає розгляду справи в суді в порядку, який забезпечує всебічне, об`єктивне й повне з`ясування прав та обов`язків сторін, усіх обставин справи й причин їх виникнення, і зобов`язує суд прийняти всі передбачені законом засоби для з`ясування дійсних обставин справи та винесення правильного й обґрунтованого рішення. Недотримання принципу об`єктивної істини є підставою для скасування судового рішення.
Тому, реалізуючи принцип змагальності сторін, закріпленого в ст.12 ЦПК України, та положення ст.95 ЦПК України щодо письмових доказів прокурором надано інформацію уповноважених органів - лист Управління водних ресурсів у м. Києві та Київській області за № 01-12/53 від 24.01.2018 стосовно знаходження водойм між АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 в м. Бровари, які відносяться до озер.
Відповідно до ст.16 Водного кодексу України саме до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, в галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів, який здійснює свої повноваження особисто або через територіальні органи на місцях, передусім належить реалізація державної політики у сфері розвитку водного господарства і меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів та ведення державного обліку водокористування та державного водного кадастру.
Згідно Указу Президента України «Про Положення про Державне агентство водних ресурсів України» №453/2011 від 13.04.2011 року центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства є Державне агентство водних ресурсів України (Держводагентство України).
Тому, колегія суддів вважає, що зазначена у листі Управління водних ресурсів у м. Києві та Київській області №01-12/53 від 24.01.2018 року інформація є такою, що надана компетентним органом влади, що здійснює ведення державного водного кадастру.
Крім того, відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» (далі - КДПГККГС «Київгеоінформатика») № 01-01/20 від 04.01.2018 року і №01-01/283 від 02.05.2018 року та схем накладення спірної земельної ділянки вбачається, що така спірна земля повністю накладається на землі водного фонду, а сааме, на прибережні захисні смуги озер, які становлять 100 м.
Щодо КДПГККГС «Київгеоінформатика», то воно належить до сфери управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, основними завданнями якого є проведення досліджень та розробок, пов`язаних з обробкою топографо-геодезичної, картографічної, гідрографічної, маркшейдерської, геологічної, землевпорядної, кадастрової та екологічної інформації.
Предметом діяльності вказаного підприємства є інженерно-геодезичні вишукування, зокрема, геодезичні роботи: створення, розвиток і підтримка в робочому стані Державної геодезичної мережі, її побудова і розвиток, геодезичні роботи з інвентаризації та встановлення меж земельних ділянок; топографо-геодезичні і картографічні роботи для забезпечення геодезичною і картографічною основою створення та ведення державних кадастрів; створення і оновлення кадастрових карт і планів; формування і ведення регіонального картографо-геодезичного фонду; розроблення проектів землеустрою; розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); розробка іншої документації із землеустрою, що відповідає законодавству; формування і ведення регіонального картографо-геодезичного фонду, створення автоматизованих банків топографо-геодезичних даних, цифрової картографічної інформації і даних територіальних кадастрів (п.п. 1.2, 2.2, 2.3.1, 2.3.3, 2.3.4, 2.3.5, 2.3.6., 2.3.9, 2.3.16 Статуту, затвердженого Наказом Державного агентства земельних ресурсів України № 192 від 20.05.2013 (зі змінами і доповненнями).
Отже, з аналізу вищенаведених положень законодавчих і статутних актів вбачається, що межі, розмір і координати об`єктів водного фонду України відображені з урахуванням меженного періоду безпосередньо на топографо- картографічних матеріалах, які повинні використовуватися при веденні Державного земельного кадастру.
КДПГККГС «Київгеоінформатика»також, як спеціалізоване державне підприємство, має право створювати і поширювати інформацію про місцерозташування об`єктів землеустрою, в даному випадку земельних ділянок, по відношенню до меж об`єктів водного фонду, використовуючи при цьому картографічні матеріали, які становлять картографічний фонд України. Топографо-геодезичні і картографічні матеріали із відображенням меж спірної земельної ділянки та меж 100-метрової прибережної захисної смуги виконано сертифікованим інженером-землевпорядником.
На підставі наведеного колегія суддів ввважає, що вказана інформація КДПГККГС «Київгеоінформатика» є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом в розумінні ст. т.76-81, 83, 89 ЦПК України, оскільки стосується предмету доказування та надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з Державного земельного кадастру. 
Помилковими також є висновки суду про відсутність підстав для витребування спірної земельної ділянки на користь територіальної громади, оскільки витребування землі є похідною вимогою від вимог про скасування незаконного рішення органу місцевого самоврядування.
Так, предметом даного спору є землі водного фонду - природоохоронні території з режимом обмеженої господарської діяльності, які в силу законодавчої імперативної заборони (ст.ст.59, 84 Земельного кодексу України, ст.88 Водного кодексу України) не можуть в жодному разі передаватись громадянам у приватну власність та використовуватись для забудови будь-якими спорудами, крім гідрометричних, гідротехнічних та лінійних (п.4 ч.2 ст.89 Водного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово звертала увагу на те, що «у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч.3 ст.13, ч.7 ст.41, ч.1 ст.50 Конституції України, ч.3 ст.1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (ст.ст.18, 19, п.«а» ч.1 ст.91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст.14 Конституції України)» (п.127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/6211/14-ц, п.148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року №183/1617/16, п.53 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц.
Положеннями ст.152 Земельного кодексу України визначено способи захисту прав на земельні ділянки, а сааме, власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
З врахуванням таких обставин, заволодіння приватною особою ділянкою водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майномі конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству, а тому прокурор звертається до суду для захисту інтересів громади і вже суд із застосуванням принципу jura novit curia («суд знає закони») та, встановлюючи заволодіння громадянином землями водного фонду всупереч вимогам Земельному і Водному кодексів України, незважаючи на заявлені прокурором позовні вимоги про витребування земельної ділянки згідно ст.387, 388 ЦК України, може самостійно застосувати для вирішення спору норми ст.391 ЦК України щодо повернення спірної земельної ділянки протягом усього часу триваючого порушення.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що інтереси територіальної громади порушено органом місцевого самоврядування, який діяв всупереч її інтересам та вимогам чинного законодавства і є відповідачем у даному спорі, позов пред`явлено прокурором в інтересах держави в особі територіальної громади, оскільки передача у приватну власність всупереч встановленого законом порядку земельної ділянки водного фонду істотно суперечить інтересам держави та територіальної громади. При цьому, відсутній будь-який інший орган, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади в судовому порядку у випадку їх порушення органом, який є її законним представником на підставі норм чинного законодавства про місцеве самоврядування.
Вказане свідчить про те, що усунення перешкод у здійсненні територіальною громадою міста Бровари права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється особливим статусом та режимом використання спірної земельної ділянки, як земель водного фонду для непогіршення екологічної ситуації на відповідній території та забезпечення громадян у водних ресурсах.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Проте, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18.11.2019 таким вимогам не відповідає.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року скасувати і прийняти постанову, якою позов керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади Броварської міської ради Київської області задовольнити.
Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_1 та Броварської міської ради Київської області на користь прокуратури Київської області по 10 548 грн. 93 коп. судового збору.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, колегія суддів, -  
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу прокурора Київської області задовольнити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року скасувати і прийняти постанову. 
Позов керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади Броварської міської ради Київської області до Броварської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення Броварської міської ради Київської області від 25.10.2007 року № 485-28-05 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради» в частині надання у власність громадянину ОСОБА_1 , проживаючому в АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 .
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади Броварської міської ради Київської області в особі Броварської міської ради Київської області земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером 3210600000:00:063:0337, яка знаходиться по АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Київської області (код ЄДРПОУ 02909996) 10 548 (десять тисяч п`ятсот сорок вісім) грн. 93 коп. судового збору.
Стягнути з Броварської міської ради Київської області (код ЄДРПОУ 26376375) на користь прокуратури Київської області (код ЄДРПОУ 02909996) 10 548 (десять тисяч п`ятсот сорок вісім) грн. 93 коп. судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач:  

Судді: