Справа № 303/2245/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

         23 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю. 
з участю секретаря судових засідань: Терпай С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Департаменту патрульної поліції та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельник Павло Петрович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області ухваленого 02 червня 2020 року головуючим суддею Кость В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, де третьою особою без самостійних вимог є Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, 

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельник П.П., звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, третя особа Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2019 у справі №303/1633/19 постанову серії НК №301486 від 11.02.2019 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. - визнано протиправною та скасовано.
Також постановою Закарпатського апеляційного суду від 15.01.2020 постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2019 у справі №303/1102/19 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП скасовано, провадження в справі закрито за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. 
Оскільки судами встановлено незаконність складених відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, а тому йому нанесено матеріальну та моральну шкоду.
Посилаючись на вимоги Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі – Закон № 266/94-ВР), та ст.ст. 1174, 1176 ЦК України просив стягнути на його користь моральну шкоду в загальному розмірі 89 737,00 грн. та 8 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2020 року стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 11 000 грн. (в т.ч. 10 000 грн. - за здійснення провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка в подальшому була закрита судом (протокол серії БД №233510 від 11.02.2019); 1 000 грн. – за незаконне притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (постанова серії НК №301486 від 11.02.2019), а також 8 000 грн. у відшкодування витрат за надання правничої допомоги.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що суд безпідставно в оскаржуваному рішенні посилається на вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» оскільки патрульна поліція не є органом уповноваженим проводити досудове розслідування чи оперативно-розшукову діяльність, а тому в даному випадку такий закон не підлягає застосуванню. Крім того, судом не дотримано процедури, яка встановлена Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/41 зокрема щодо витребування у місячний строк від відповідних органів необхідних документів, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди та не постановив відповідної ухвали. 
Також вказує, що визнання дій працівників поліції незаконними при складанні протоколів про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, у порядку цивільного провадження, з посиланням на закриття провадження по адміністративній справі є необґрунтованим, оскільки судом надавалася оцінка доказам, а не діям працівників. При цьому позивачем не надано належних доказів, підтверджуючих неправомірність дій працівників поліції при складання відносно нього протоколів. 
Також вказує, що суд помилково дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Так, правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними і саме на позивача покладено обов`язок довести такі обставини. Однак ОСОБА_1 не наведено жодних доказів які б свідчили, що внаслідок дій поліцейських йому було завдано моральної шкоди, а між діями поліцейських та його витратами наявний причинно-наслідковий зв`язок. Крім того, визначений позивачем розмір моральної шкоди є необґрунтованим та не підтверджений належними доказами, при цьому суд на вказане не звернув уваги. 
Не погоджується апелянт також із задоволеною вимогою щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн. Оскільки позивачем не надано договору про надання правничої допомоги, доказів оплати наданих послуг (квитанції про сплату), детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а тому така вимога задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельник П.П., просить рішення суду змінити та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт не погоджується з розміром стягнутої судом моральної шкоди та зазначає, що при розрахунку суми такої, суд повинен був врахувати вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» та виходити з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, що на час звернення до суду складав 4 723 грн. При цьому посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові №686/23731/15 від 20.09.2018.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції не підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступних обставин.

Департамент патрульної поліції оскаржує рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову, а ОСОБА_1 в частині відмови у задоволенні іншого розміру відшкодування моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 23, 1176 ЦК України для стягнення частково позивачу моральної шкоди, завданої неправомірними діями, рішеннями працівників патрульної поліції. При цьому судом встановлено, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено протиправність постанови від 11.02.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП яку скасовано. А також скасовано постанову судді від 10.06.2019 року про накладення адміністративного стягнення за правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП та закрито провадження у зв`язку з відсутність події та складу даного адміністративного правопорушення.

Але ж апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають лише частковому задоволенню.

Так, судом встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 2 жовтня 2019 року визнано протиправною та скасовано постанову серії НК №301486 від 11.02.2019 року про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 35-36). Рішення набуло законної сили 04.11.2019.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 15.01.2020 закрито провадження відносно ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с. 46-49).

Так, згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (пункт 2 частини 1 статті 1 зазначеного Закону). У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частини 2 статті 1 цього Закону).

Пунктом 4 статті 2 Закону № 266/94-ВР встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, моральна шкода. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (пункт 5 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону).

Як передбачено частинами 5, 6 статті 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пунктами 2, 3 частини 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР, виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Згідно пунктів 2, 4 частини 2 і частини 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що: «статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, коли має місце закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції відхилив доводи позивача з приводу того, що при визначенні такого слід виходити з одного мінімального розміру заробітної плати, вважаючи при цьому, що застосування до позивача процедури притягнення до адміністративної відповідальності не свідчить про перебування під судом чи слідством у розумінні положень Закону № 266/94-ВР.

Такий висновок суду першої інстанції суперечить як обставинам справи так і змісту Закону № 266/94-ВР, який полягає у тім, що за цим Законом відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. А право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Оскільки судовими рішеннями від 02 жовтня 2019 року скасовано постанову про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 126 КУпАП та від 15 січня 2020 року яким скасовано постанову судді про накладення адміністративного стягнення за правопорушення передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП із закриттям провадження у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Зазначене є свідченням того, що ОСОБА_1 з метою захисту своїх порушених прав звернувся у суд з оскарженням рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб. Та під час всього цього періоду до визнання протиправною і скасування постанови службової особи Управління патрульної поліції в Закарпатській області та скасування постанови судді із закриттям справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 перебував під судом. 

А звідси, ОСОБА_1 на підставі положень Закону № 266/94-ВР має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під судом, починаючи з часу винесення на місці постанови про накладення адміністративного стягнення до визнання протиправною і скасування постанови службової особи і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Слід наголосити на тім, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Оскільки суд першої інстанції визначив моральну шкоду не у мінімально можливому розмірі, а в довільному розмірі, який є значно меншим за один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під судом, то за цих обставин не можна вважати правильним, законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визначення довільного розміру відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов до думки, що розмір відшкодування моральної шкоди за незаконне накладення адміністративного штрафу необхідно визначити згідно такого розрахунку.

ОСОБА_1 перебував під судом за частиною 1 статті 126 КУпАП з 11 лютого 2019 року по 04 листопада 2019 року, протягом восьми місяців. А за частиною 1 статті 130 КУпАП з 11 лютого 2019 року по 15 січня 2020 року, протягом одинадцяти місяців. У 2019 році один мінімальний розмір заробітної плати складав суму 4 723,00 гривень. А звідси, 4 723,00 х 8 місяців = 37 784,00 гривні, та 4 723,00 х 11 місяців = 51 953,00 гривні. 

Таким чином на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання грошових коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України у розмірі 89 737,00 (37 784,00 + 51 953,00) гривень.

Позаяк судом першої інстанції стягнуто частково суму 11 000,00 (1 000,00 + 10 000,00) гривень, а рішення суду оскаржено ОСОБА_1 в частині відмови у відшкодуванні іншого розміру моральної шкоди, то за цих обставин слід додатково достягнути суму 78 737,00 (89 737,00 – 11 000,00) гривень у відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Оскільки доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 є обґрунтованими і у зв`язку з цим підлягають задоволенню, то відповідно доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції не можуть бути задоволеними зважуючи на викладене вище.

Посилання Департаменту патрульної поліції на те, що судом першої інстанції не встановлено неправомірність дій працівників поліції при складання відносно ОСОБА_1 протоколів про адміністративні правопорушення, і що такі підтверджуючі докази не надано останнім є необґрунтованим. Оскільки, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Сам по собі факт наявності обставини про закриття справи про адміністративне правопорушення, є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди в силу вимог Закону № 266/94-ВР. А тому, посилання Департаменту патрульної поліції на те, що відсутні підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди не є правомірними.

Заперечення Департаменту патрульної поліції з приводу того, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто витрати на професійну правничу допомогу не можна вважати слушними. В матеріалах справи наявний Договір про надання правової допомоги від 11.02.2019 року, Додаткова угода №1 до Договору від 11.02.2019 року, Ордер на надання правничої (правової) допомоги від 02.05.2020 року, а також Квитанція до прибуткового касового ордера №4 від 11.02.2019 року, а.с. 7-12. Разом з цим слід зазначити, що вимога про стягнення витрати на професійну правничу допомогу фактично заявлена в порядку пункту 4 частини 1 статті 3 Закону № 266/94-ВР, яка передбачає відшкодування витрат, понесених ОСОБА_1  під час розгляду справ про адміністративні правопорушення. 

Посилання Департаменту патрульної поліції на висновки, які викладені в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 не можуть бути взятими до уваги в даних правовідносинах, оскільки такі є відмінними від тих з якими звернувся ОСОБА_1 у суд за захистом порушених прав.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні іншого розміру моральної шкоди не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а Департаменту патрульної поліції відхиленню, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню в оскарженій частині.  

Департаментом патрульної поліції подано заяву від 19.10.2020 року про повернення надміру сплаченого судового збору. Оскільки при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у сумі 3 153,00 гривень, тоді як слід було сплатити лише 1 261,20 гривень, то за цих обставин підлягає поверненню зайво сплачена сума у розмірі 1 891,80 гривню, згідно платіжного доручення № 7694 від 06 липня 2020 року, а.с. 96, 117.

Виходячи з викладеного та керуючись приписами статей 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельник Павло Петрович, задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції, відмовити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02 червня 2020 року, скасувати в частині відмови у відшкодуванні іншого розміру моральної шкоди, та прийняти постанову в цій частині про задоволення позову.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання грошових коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 78 737,00 гривень у відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми 11 000,00 гривень, залишити без змін.

Повернути Департаменту патрульної поліції, код ЄДРПОУ 401408646 з Державного бюджету України надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 1 891,80 гривень, згідно платіжного доручення № 7694 від 06 липня 2020 року при подачі апеляційної скарги на рішення суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення.

Повний текст постанови суду складено 30 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: