ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«21» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 642/1670/20

провадження № 22ц/818/5022/20

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів        -                 Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

учасники справи: 

позивач – Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», 

відповідач –  ОСОБА_1 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2020 року в складі судді Гримайло А.М.
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Позовна заява мотивована тим, що між підприємством, як управителем житлових будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова, і споживачами укладено публічний договір про надання житлово-комунальних послуг шляхом його опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради – спецвипуску газети «Слобода» від 28 листопада 2006 року № 95/1.

Таким чином, споживачі перебувають в договірних відносинах з підприємством і повинні здійснювати оплату наданих послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій відповідно до затвердженого органами місцевого самоврядування тарифом.

Зазначив, що ОСОБА_1 проживає та є власником квартири АДРЕСА_1 та є споживачем послуг, які надає підприємство, однак не виконує покладені на нього обов`язки, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість перед підприємством за надання відповідних послуг за період з 01 березня 2007 року по 01 березня 2020 року в розмірі 14 071,47 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_2 в розмірі 14 071,47 грн за період з 01 березня 2007 року по 01 березня 2020 року, а також судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2020 року позовні вимоги Комунального підприємства «Жилкомсервіс» - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 липня 2015 року по 01 березня 2020 року в сумі 7 375,27 грн, в іншій частині позовних вимог – відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 1 101,66 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не звернув увагу на те, що тільки з 2006 року позивач набув право бути управителем багатоквартирних будинків і споруд разом з прилеглими до них прибудинковими територіями, переданих йому за договором управління. Квартиру у цьому будинку придбано ним 28 січня 2008 року, а заборгованість нарахована - з 01 березня 2007 року.

04 листопада 2020 року до суду апеляційної інстанції від Комунального підприємства «Жилкомсервіс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що територіальна громада м. Харкова, в особі Харківської міської ради, створила Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», передала на баланс підприємства житловий фонд м. Харкова, визначила його виконавцем послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків та зобов`язала підприємство задовольняти потреби власників, співвласників будинків, споруд та іншого майна шляхом управління цим майном та забезпеченням належного рівня житлово-комунального обслуговування населення м. Харкова за певну плату. Вказав, що підприємство є балансоутримувачем та управителем будинку, який залежно від цивільно-правових угод може бути споживачем, виконавцем або виробником житлово-комунальних послуг. Зазначив, що утримання майна, яке знаходиться у власності щодо сплати за житлово-комунальні послуги є не правом, а обов`язком власника, при цьому навіть відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

18 листопада 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Комунального підприємства «Жилкомсервіс», в якому він навів доводи, які є аналогічними доводам апеляційної скарги.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1  необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконував належним чином свої обов`язки по своєчасному внесенню в повному обсязі плати за комунальні послуги, в зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача в межах позовної давності, а саме з липня 2015 року.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року за № 1186 визначено Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади з управління будинком, спорудою або групою будинків (а.с.18).

Рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2011 року за № 893, з подальшими змінами від 27 січня 2012 року, 10 травня 2017 року, 11 травня 2018 року визначено перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у місті Харкові.

Зокрема, до переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій входить: прибирання прибудинкової території, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем холодного водопостачання, технічне обслуговування внутрішньобудинкових водовідведення, технічне обслуговування внутрішньобудинкових централізованого опалення, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем зливної каналізації, обслуговування димових та вентиляційних каналів, технічне обслуговування та поточний ремонт мереж електропостачання та електрообладнання, освітлення місць загального користування, енергопостачання ліфтів (а.с.19-23).

Договір про надання житлово-комунальних послуг (м. Харків) опубліковано у спеціальному випуску газети «Слобода» від 28 листопада 2006 року. 

Умовами договору передбачено, що його сторонами є Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (виконавець) та власник (наймач, орендар) квартири, інших житлових та/або нежитлових приміщень (споживач). Предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг, зокрема, з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій. Розрахунковим періодом є календарний місяць; оплата послуг здійснюється не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим; визначено права та обов`язки, відповідальність сторін договору. Зазначено, що договір набуває чинності з 01 січня 2007 року строком на 3 роки, якщо інше не буде заявлено сторонами в письмовій формі (а.с.24).

Також, розпорядженням Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради № 192 від 28 лютого 2007 року, відділу обліку комунального майна у зв`язку з передачею основних фондів від КВЖРЕП Ленінського району м. Харкова до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» внесено зміни до договору передачі майна в господарське відання № 741 від 29 грудня 1995 року з КВЖРЕП Ленінського району м. Харкова, а саме, вилучено з актів прийому-передачі житловий фонд загальною первісною вартістю 861 229 415,49 грн, з сумою зносу в 425 050 102,86 грн та залишковою вартістю - 436 179 312,63 грн за станом на 01 січня 2007 року згідно акта прийому-передачі, до якого входить адреса: АДРЕСА_3 (а.с.80-83).

28 лютого 2007 року між Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» укладено договір № 1288/125 про передачу в господарське відання майна комунальної власності територіальної громади м. Харкова, метою укладення якого є належне виконання функцій по утриманню на балансі майна комунальної власності територіальної громади м. Харкова, ведення бухгалтерської та статистичної та іншої передбаченої законодавством звітності, здійснення розрахунку витрат, необхідних для своєчасного проведення капітальних та поточних ремонтів та утримання, а також забезпечення утримання переданого майна (а.с.84-86).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , який в ній зареєстрований та є споживачем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються Комунальним підприємством «Жилкомсервіс». Також, за цією адресою зареєстровано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачу рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, однак останній не  виконував належним чином свої обов`язки з своєчасного внесення в  повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в  результаті чого утворилася заборгованість, розмір якої за період з 01 березня 2007 року по 01 березня 2020 року складає 14 071,47 грн.

Судовий наказ № 642/3153/18 судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованості за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій станом на 01 червня 2018 року в розмірі 3988,47 грн та сплаченого судового збору розмірі 176,20 грн скасовано ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2019 року (а.с.26-28).

01 квітня 2015 року та 22 квітня 2020 року мешканцями будинку АДРЕСА_3 складено акти, відповідно до яких ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 хоча і зареєстровані в квартирі АДРЕСА_4 цього будинку, але не проживають в ній (а.с.40, 41).

Протоколом загальних зборів мешканців-співвласників будинку АДРЕСА_3 вирішено забезпечити благоустрій прибудинкової території будинку (а.с.42).

Як на підставу позовних вимог Комунальне підприємство "Жилкомсервіс" посилалося на те, що відповідач не виконує обов`язки щодо сплати вартості послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що є підставою для стягнення суми заборгованості.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV(далі - Закон № 1875-IV).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від  функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)  комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з  утримання  будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,   обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з  ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону № 1875-IV).
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону № 1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не  може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» обслуговує житловий будинок АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 є власником квартири в цьому будинку. У встановленому законом порядку не відмовлявся від надання послуг Комунального підприємства «Жилкомсервіс». Доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, ним не надано. Отже, ОСОБА_1 має обов`язок оплатити Комунальному підприємству «Жилкомсервіс» вартість отриманих ним послуг.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 14 071,47 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, враховуючи заявлене клопотання ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності.

Суд першої інстанції встановивши, що підприємство у 2018 році звертався до суду з заявою про видачу судового наказу та 19 вересня 2018 року судом його було видано, але у 2019 році скасовано, вважав, що подання кредитором такої заяви перериває перебіг строку позовної давності.

Проте, колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у зазначеній редакції).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) зроблено висновок, що: «подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц)».

Суд першої інстанції, установивши, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» надає послуги з обслуговування будинку, в якому зареєстрований відповідач та який є споживачем таких послуг і у період з 01 березня 2007 року по 01 березня 2020 року не здійснював оплату за надані позивачем послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 14 071,47 грн, дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за період з 01 липня 2015 року по 01 березня 2020 року. При цьому безпідставно вважав, що зверненням Комунального підприємства «Жилкомсервіс» у 2018 році із заявою (вимогою) про видачу судового наказу позовна давність відповідно до встановленого статтею 264 ЦК України правила перервалась і не закінчилась до часу пред`явлення позову, що розглядається.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки пред`явленням Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» у 2018 році заяви про видачу судового наказу позовна давність не перервалась, а з даним позовом підприємство звернулось поштою 23 березня 2020 року, тому стягненню за надані послуги підлягає заборгованість за період з 23 березня 2017 року по 01 березня 2020 року, яка складає 5419,96 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а стягнута з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» сума заборгованості підлягає зменшенню з 7375,27 грн до 5419,96 грн та зменшенню періоду - з 23 березня 2017 року по 01 березня 2020 року.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ні він, ні його діти, ні його брат ніколи не мешкали в цій квартирі, а квартира знаходиться в управлінні його матері ОСОБА_5 , яка має іншу адресу реєстрації, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Матеріали справи містять копії актів від 01 квітня 2015 року та 22 квітня 2020 року про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 хоча і зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , але не проживають в ній. Однак, ОСОБА_1 на підставі цих актів не звертався до позивача з відповідними заявами щодо не нарахування йому оплати за комунальні послуги. У зв`язку з чим, підприємство не мав можливості застосувати вказані вимоги Закону.

Посилання ОСОБА_1 на те, що тільки з 2006 року позивач набув право бути управителем багатоквартирних будинків і споруд разом з прилеглими до них прибудинковими територіями, переданих йому за договором управління. Квартиру у цьому будинку придбано ним 28 січня 2008 року, а заборгованість нарахована - з 01 березня 2007 року судова колегія відхиляє, оскільки заборгованість йому нарахована за період з 23 березня 2017 року по 01 березня 2020 року.

Тому, в іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, постановленим з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково, на 38,51%, з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 809,48 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 також задоволено частково на 61,49%, відповідно з Комунального підприємства «Жилкомсервіс» на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1938,78 грн. 

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з Комунального підприємства «Жилкомсервіс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1129,30 грн (1938,78-809,48), у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2020 року – змінити, зменшивши розмір стягнутої з  ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованості з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 23 березня 2017 року по 01 березня 2020 року з 7375,27 грн до 5419,96 грн.
Рішення суду в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» в розмірі 1 101,66 грн підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення.
Стягнути з Комунального підприємства «Жилкомсервіс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1129,30 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.