Постанова
Іменем України
 
17 листопада 2020 року   
 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/12649/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф., 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д., 
за участю секретаря Ратушного А.В.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
            
на рішення Подільського районного суду м. Києва 
 
12 лютого 2020 року
 
в складі судді Ларіонової Н.М.
 
у цивільній справі №758/4500/17 Подільського районного суду м. Києва
за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експертно-імпортний банк України"
до ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації,
про звернення стягнення на предмет іпотеки,                                              
                                               В С Т А Н О В И В:
 
В березні 2017 року позивач - Публічне акціонерне товариство "Державний експертно-імпортний банк України" (далі - АТ "Державний експертно-імпортний банк України", Банк) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до                майнового поручителя ОСОБА_1 , в якому уточнивши позовні вимоги, просив в рахунок погашення ОСОБА_2 перед Банком заборгованості за кредитним договором в розмірі 31 648,33 доларів США та 424 567,25 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з встановленням початкової ціни предмету іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом підприємницької діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
 
Позов мотивовано тим, що відповідач, згідно Іпотечного договору №27107Z167 від 29.08.2007, є майновим поручителем за належне виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Кредитним договором від 29.08.2017, укладеного з АТ "Державний експортно-імпортний банк України". За умовами іпотечного договору ОСОБА_1 виступає іпотекодержателем наступного нерухомого майна - трикімнатна квартира №53, загальною площею 71,30 кв.м., житловою площею 41,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Позивач, посилаючись на те, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала свої зобов`язання у договірних відносинах, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 10.03.2017 становить 38 911,19 доларів США та 424 567,25 грн, просив звернути стягнення на предмет іпотеки на вищевказану квартиру шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року позов                задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Державний експортно-імпортний банк України" судовий збір в сумі 28 308,00 грн.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині визначення загального розміру заборгованості та всіх його складових і в частині стягнення судового збору, відповідачка, діючи через свого представника ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що нарахування відсотків та пені за умовами договору не ґрунтується на вимогах закону, оскільки після пред`явлення Банком досудової вимоги про дострокове повернення кредиту змінено строк дії кредитного договору. 
 
Зазначила, що 21.01.2015 Банком надіслано позичальнику ОСОБА_2 досудову вимогу, у якій надано строк 60 календарних днів на дострокове повернення кредиту, тобто змінено строк кредитування з 15.08.2017 на 22.03.2015. На думку відповідачки, за таких обставин, позивач мав право на нарахування відсотків за умовами кредитного договору лише до 22.03.2015 включно. А нарахований позивачем розмір пені взагалі є незаконним, оскільки нарахування здійснено з 25.03.2016, тобто після закінчення дії кредитного договору (22.03.2015).
 
Також зазначила, що позивач мав право лише нараховувати неустойку, яка передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією, висловленої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №202/4494/16-ц.
 
Вважала, що сума заборгованості, яку мав право нараховувати Банк, звертаючись до суду з даним позовом, становить 39 210,20 доларів США та 63 248,14 грн, з яких:                35 151,83 доларів США заборгованість за кредитом; 4058,37 доларів США - заборгованість за відсотками за період з 01.05.2014 по 22.03.2015; 50 485,13 грн - 3% річних від простроченої суми боргу за кредитом; 12 763,01 - 3% річних від простроченої суми боргу за відсотками за користування кредитом. Додала, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 частково сплатила заборгованість за кредитом в загальній сумі 16 336,64 доларів США, а відтак сума заборгованості становить 22 872,91 доларів США - заборгованість за кредитом та             63 248,14 грн - 3% річних на суму боргу.
 
Крім того, вказувала, що стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 28 308,00 грн є незаконним, оскільки стягнута сума судового збору є значно більшою ніж сплачена при поданні позовної заяви.
 
За наведених обставин просила скасувати рішення Подільського районного суду                   м. Києва від 12.02.2020 в частині визначення заборгованості та ухвалити нове судове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед                            АТ "Державний експортно-імпортний банк України" за кредитним договором №27107С90 від 29.08.2007 у розмірі 22 872,91 доларів США та 63 248,14 грн звернути стягнення на майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором №2710Z167 від 29.08.2007, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження.
 
Також просила скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Державний експортно-імпортний банк України" судового збору в сумі              28 308,00 грн та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив. В обґрунтування відзиву вказував, що є безпідставними доводи апеляційної скарги про незаконне нарахування відсотків та пені поза строком дії кредитного договору, оскільки за умовами кредитного договору відсотки за користування кредитом та пеня нараховуються до дати повного погашення заборгованості за кредитом (п. 2.4.2., п. 2.5.1. кредитного договору), а позичальником повністю кредит не погашено.
 
Крім того, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2016, яке набрало законної сили позовні вимоги Банку задоволено у повному обсязі та стягнуто з позичальника заборгованість, розраховану станом на 12.11.2015. Тобто, судовим рішенням встановлено право Банку нараховувати відсотки та пеню за кредитним договором після 12.11.2015.
 
Вважав, що з огляду на вказані вище обставини, нарахування відсотків та пені після 22.03.2015 є правомірним.
 
Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення судового збору зазначив, що позивачем було здійснено витрати на сплату судового збору на загальну суму                      28 308,00 грн двома платежами, а саме: у розмірі 25 715,36 грн, згідно платіжного доручення №11776 від 22.03.2017, та у розмірі 2 592,64 грн, згідно платіжного доручення №144674 від 05.10.2017.
 
Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 12.02.2020 залишити без змін.
 
Треті особи своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
 
Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.
 
Третя особа ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.
 
Третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
 
Оскільки рішення суду оскаржується відповідачем в частині визначення розміру заборгованості та в частині стягнутої суми судового збору, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України переглядає рішення суду лише в цій частині.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (найменування Банку змінено на Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України») та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №27107С90 (далі - кредитний договір), за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 98 000,00 доларів США, для оплати ремонтних робіт, з процентною ставкою, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,35%, але не менше 12,75% річних, таз кінцевою датою погашення 15.08.2017.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 29 серпня 2007 року укладено Іпотечний договір №27107Z167 (далі - іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є. та зареєстрований в реєстрі за №5276, відповідно до якого іпотекодавець в іпотеку Банку передав наступне майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю: трикімнатна квартира №53, загальною площею 71,30 кв.м., жилою площею 41,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Обтяження вказаного нерухомого майна іпотекою було зареєстровано в Державному реєстрі іпотек 29.08.2007, а також в цей же день внесено відповідний запис щодо заборони відчуження такого майна до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та видав позичальнику грошові кошти на суму 98 000,00 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки та випискою по рахунку.
В свою чергу, ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість.
Рішенням Подільського районною суду м. Києва від 22.01.2016 у іншій справі, яке набрало законної сили  21.07.2016, стягнуто з ОСОБА_2 на користь                                АТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість в загальній сумі 42 997,58 доларів США та 200 000,00 грн.
Судом також встановлено, що за час розгляду даної справи ОСОБА_2 частково виконала рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2016 та на погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 16 336,64 доларів США, з яких 9 551,08 доларів США заборгованості за кредитом та 6 785,56 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом. Дана обставина сторонами не заперечується.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. Зокрема, згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог №040-02/2162 від 11.06.2018, та клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, позивач зазначив, що розмір заборгованості станом на 10.03.2017 становить                           загальну суму 31 648,33 доларів США та 424 567,25 грн, з яких: 25 600,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 6 047,58 доларів США - проценти за користування кредитом, нараховані за період з 01.11.2015 по 28.02.2017; 279 490,14 грн - пеня за порушення строків погашення кредиту, нарахована за період з 25.03.2016 по 10.03.2017; 81 828,97 грн - пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, нарахована за період з 25.03.2016 по 10.03.2017; 50 485,13 грн - 3% річних від простроченої суми боргу за кредитом, нараховані за період з 24.03.2015 по 10.03.2017; 12 763,01 грн - 3% річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом, нараховані за період з 17.06.2014 по 10.03.2017 (т. 2, а.с. 114-135, 243-250).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка згідно розрахунку Банку станом на 10.03.2017 становить загальну суму 31 648,33 доларів США та 424 567,25 грн.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалась на те, що розмір заборгованості є необґрунтованим, оскільки після пред'явлення Банком досудової вимоги про дострокове повернення кредиту змінено строк кредитування з 15.08.2017 на 22.03.2015 та відповідно припинено строк дії кредитного договору. А після припинення дії кредитного договору Банк не мав права за умовами договору нараховувати відсотки та пеню. 
 
Колегія суддів погоджується з такими доводи апеляційної скарги з наступних підстав.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
У пункті 2.4.1. кредитного договору визначено, що повернення кредиту здійснюється у валюті кредиту у строки та у сумах, визначених графіком погашення кредиту.
 
Положеннями пункту 4.1. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплатити суму, зазначену в повідомленні Банку про дострокове повернення кредиту, протягом 10 банківських днів з дати отримання повідомлення.
 
З матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2015 року АТ "Державний експортно-імпортний банк України" направив позичальнику ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту (т. 1, а.с. 55-58, 64). У даній вимозі Банк повідомив позичальника про необхідність протягом 60 календарних днів з дня отримання цієї вимоги здійснити дострокове повернення непогашеної частини кредиту, сплатити нараховані проценти за користування кредитом та інші належні до сплати платежі за кредитним договором.
 
В цей же день - 21 січня 2015 року Банк направив майновому поручителю              ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень та дострокове повернення кредиту      (т. 1, а.с. 59-61, 64). У даній вимозі Банк повідомив про те, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором в останнього виникла заборгованість. Також зазначив про те, що у випадку невиконання позичальником протягом 30 календарних днів вимоги про дострокове повернення непогашеної частини кредиту, сплати процентів за користування кредитом, штрафних санкцій за весь час прострочення та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, Банк буде вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
З матеріалів справи також вбачається, що вимога про дострокове повернення кредиту направлена Банком рекомендованим відправленням (т. 1, а.с. 58, 62, 64).
 
Водночас, в матеріалах справи відсутні докази отримання позичальником та майновим поручителем вимоги Банку про дострокове повернення кредиту.
 
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
 
Згідно з пунктом 2.6.2. кредитного договору, позичальник зобов'язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій, зборів або інших належних до сплати платежів за Договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги Банку про таке дострокове погашення.
 
Пунктом 4.2.1. кредитного договору визначено, що одночасно з виникненням події невиконання зобов'язань, зазначеної у пункті 4.1. цього договору, у Банку виникає право вимоги дострокового виконання позичальником зобов'язань за цим договором. При цьому, Банк повідомляє позичальника, що непогашена частина кредиту, нараховані проценти за користування кредитом, а також інші платежі за цим Договором підлягають достроковому поверненню. Позичальник зобов'язаний сплатити зазначену в такому повідомленні суму протягом 10 банківських днів з дати отримання повідомлення.
Отже, вказаними положеннями кредитного договору встановлено право банку в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості, шляхом направлення відповідної письмової вимоги, та обов`язок позичальника протягом 10 банківських днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від банку здійснити усі платежі на користь банку.
При цьому, пунктом 6.3 кредитного договору визначено, що будь-яке повідомлення, що надсилається згідно з цим Договором, повинно подаватися у письмовій формі з дотриманням відповідних процедур при доставці особисто, поштою, телексом чи факсом на адресу відповідної сторони, в даному випадку для позичальни                ОСОБА_2 (зареєстрована та проживає: АДРЕСА_4 ) або на адресу, про яку відпвоідна сторона повідомить іншу.
З наведеного слідує, що сторони кредитного договору погодили між собою, що особа буде вважатися такою, що повідомлена належним чином, якщо їй направлено, серед іншого, листа поштою на адресу, зазначену в договорі, з викладенням всієї необхідної інформації письмово.
З урахуванням вказаних вище обставин та наведених положень договору направлена банком рекомендованим відправленням вимога про дострокове виконання основного зобов`язання вважається доведеною до відома позичальника.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом та пеню припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Отже, 21 січня 2015 року Банк, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і вказав позичальнику у вимозі, що ця заборгованість має бути погашена протягом 60 днів з моменту отримання вимоги. Тобто кредитор скористався своїм правом та змінив строк виконання основного зобов`язання з 15.08.2017 на 22.03.2015.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача, вказані у відзиві на апеляційну скаргу, що за умовами кредитного договору (п. 2.5.1) проценти за користування кредитом нараховуються до дати повного погашення заборгованості за кредитом, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом припиняється, в тому числі і строк нарахування відсотків.
Посилання позивача на те, що рішенням суду від 22.01.2016 про стягнення заборгованості встановлено право Банку нараховувати відсотки та пеню після зміни строку виконання основного зобов'язання є неприйнятними, оскільки судовим рішенням не встановлено такої обставини. При цьому, рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2016 про стягнення заборгованості, розрахованої Банком станом на 12.11.2015, не є безумовною підставою для нарахування відсотків за користування кредитом та пені за умовами кредитного договору після припинення дії такого договору. Більш того, слід зазначити, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не позбавляє права кредитора звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу, а відтак і здійснювати нарахування заборгованості у відповідності до вимог закону.
За наведених обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що нарахування Банком відсотків та пені за умовами кредитного договору після зміни строку основного зобов'язання не ґрунтується на вимогах закону. 
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для нарахування за умовами договору відсотків за користування кредитом та пені після 22.03.2015.
Оскільки Банк, скориставшись своїм правом, змінив в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання, то він має право на отримання від боржника відсотків та пені, нарахованих до 22.03.2015 включно. 
Як вже зазначалось вище, згідно розрахунку позивача, наданого з останньою заявою про уточнення позовних вимог, заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 10.03.2017  становить 31 648,33 доларів США та 424 567,25 грн, з яких:
1) 25 600,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 
 
2) 6 047,58 доларів США - проценти за користування кредитом, нараховані за період з 01.11.2015 по 28.02.2017; 
 
3) 279 490,14 грн - пеня за порушення строків погашення кредиту, нарахована за період з 25.03.2016 по 10.03.2017; 
 
4) 81 828,97 грн - пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, нарахована за період з 25.03.2016 по 10.03.2017;   
 
5) 50 485,13 грн - 3% річних від простроченої суми боргу за кредитом, нараховані за період з 24.03.2015 по 10.03.2017; 
 
6) 12 763,01 грн - 3% річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом, нараховані за період з 17.06.2014 по 10.03.2017.
Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи, зокрема щодо порядку нарахування кредитором відсотків та пені, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про включення до загального розміру заборгованості за кредитним договором відсотків в сумі 6 047,58 доларів США за період з 01.11.2015 по 28.02.2017, пені в сумі 279 490,14 грн за період з 25.03.2016 по 10.03.2017 та пені в сумі 81 828,97 грн за період з 25.03.2016 по 10.03.2017. 
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором становить 25 600,75 доларів США та 63 248,14 грн, з яких: 
 
25 600,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 
 
50 485,13 грн - 3% річних від простроченої суми боргу за кредитом, нараховані за період з 24.03.2015 по 10.03.2017; 
 
12 763,01 грн - 3% річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом, нараховані за період з 17.06.2014 по 10.03.2017.
 
При цьому, колегія суддів зауважує, що здійснюючи розрахунок заборгованості за тілом кредиту та відсотками, Банк врахував здійснені позичальником в ході розгляду даної справи проплати заборгованості на загальну суму 16 336,64 доларів США в рахунок виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2016 (т. 2, а.с. 23, 68-69, 114-114а, 209-210, 243-244). 
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду в частині визначеного розміру заборгованості.
 
Водночас, беручи до уваги, що судом першої інстанції до розміру заборгованості в рахунок якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, безпідставно включено відсотки та пеню та враховуючи, що позивачем не заявлялися вимоги про стягнення відсотків та пені, відсутні підстави для скасування рішення суду. У відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає зміні в частині визначеного розміру заборгованості.
 
З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Крім того, задовольняючи апеляційну скаргу частково, колегія суддів враховує, що позивач зменшив позовні вимоги у зв`язку з частковою сплатою позичальником заборгованості за кредитним договором, що враховано судом при ухваленні рішення, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне стягнення з відповідача судового збору в сумі 28 308,00 грн колегія суддів зазначає таке.
 
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (далі - Закон) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
В частині 2 статті 4 Закону визначено ставки судового збору. Зокрема, згідно підпункту 1 пункту 1 цієї статті за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ціна позову становить 1 714 357,12 грн (т. 1, а.с. 2).
 
Отже, за подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір в сумі 25 715,36 грн.
 
З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення №11776 від 22.03.2017 позивач сплатив за подання позовної заяви судовий збір в сумі 25 715,36 грн та згідно платіжного доручення №144674 від 05.10.2017 доплатив судовий збір в сумі 2 592,64 грн (т. 1, а.с. 1, 202).
 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач позовні вимоги не збільшував, а навпаки неодноразово звертався до суду із заявами про зменшення розміру позовних вимог.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну рішення суду в частині визначеного розміру заборгованості в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, то за приписами ч. 13. ст. 141 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.
 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, а саме щодо стягнення судового збору, колегія суддів виходить з наступного.
 
Як вже зазначалось вище, згідно доручення №11776 від 22.03.2017 позивач сплатив за подання позовної заяви судовий збір в сумі 25 715,36 грн.
 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
З огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визначення розміру заборгованості в сумі 25 600,75 доларів США та 63 248,14 грн в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, з ОСОБА_1 на користь                                 АТ "Державний експортно-імпортний банк України" підлягає стягненню судовий збір в сумі 10 581,15 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                             П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року в частині визначення розміру заборгованості та розміру судового збору - змінити, зменшивши суму заборгованості в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки з 31 648,33 доларів США та 424 567,25 грн до 25 600,75 доларів США та 63 248,14 грн.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експертно-імпортний банк України" (ідентифікаційний код: 00032112; місцезнаходження: м. Київ, вул. Антоновича, 127) судовий збір в сумі 10 581 (десять тисяч п'ятсот вісімдесят одна) грн 15 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 17 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                                                  О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                               В.А. Кравець

                                                                                                                   Л.Д. Махлай