Ухвала
іменем України
08 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 368/1683/18
провадження № 51-5856ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018110350000077, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2                  ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Зараховано засудженому у строк відбуття покарання день затримання – 01 вересня 2018 року .
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирішено цивільний позов, питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у порушенні за викладених у вироку обставин правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, наслідком чого було спричинення смерті малолітньої потерпілої ОСОБА_5 та заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження малолітньому потерпілому ОСОБА_6 .
Як установив суд, 31 серпня 2018 року близько 19:00 ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «LAND ROVER», (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), який був у з`єднанні з причепом (назва, номерні знаки і документи відсутні), виїхавши із                     с. Балико–Щучинка Кагарлицького району Київської області та рухаючись у напрямку лісопосадки по польовій ґрунтовій дорозі поблизу вказаного села на відстані 2500 метрів від будинку № 1 на вул. Туриха, проїжджаючи відрізок ґрунтової дороги з ямковістю у вигляді незначних колій, усупереч вимогам п. 1.5, пп «б», «д», п. 2.3, п. 12.1 Правил дорожнього руху, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно своєчасно не відреагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не обрав безпечної швидкості руху керованого ним транспортного засобу, у зв`язку з чим втратив його керованість, допустив занос автомобіля, який виїхав на поле, розташоване ліворуч від його руху, де відбулось перекидання вказаного транспортного засобу. У результаті дорожньо–транспортної пригоди малолітня потерпіла ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень померла, а малолітній потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Грубе порушення водієм ОСОБА_4 зазначених вище норм Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо–транспортної пригоди та настанням наслідків, про які вказано вище.
Київський апеляційний суд ухвалою від 20 жовтня 2020 року апеляційні скарги захисників засудженого ОСОБА_4 – адвокатів  ОСОБА_7 та                   ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_4 просить змінити на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), судові рішення щодо нього, пом`якшити покарання, застосувавши положення статей 75, 76 КК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що місцевий суд не дотримався статей 50, 65 КК та призначив йому надмірно суворий захід примусу, який належить відбувати реально. На думку засудженого, апеляційний суд не зважив на допущені місцевим судом порушення, не усунув їх і постановив ухвалу, яка не відповідає ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,                  а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК і правильність кваліфікації його дій    у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного йому судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, є необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,                            а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно з ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність   в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Виходячи зі змісту ст. 75 КК, її положення застосовуються лише в тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави для висновку про можливість забезпечити досягнення мети заходу примусу без відбування засудженим покарання.
Наведених норм права у цьому кримінальному провадженні суд дотримався.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, призначаючи                  ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу засудженого (задовільно характеризується за місцем проживання, працевлаштований на момент розгляду справи), обставину, яка обтяжує покарання, – вчинення злочину щодо малолітньої дитини. Водночас обставин, які пом`якшують покарання, суд не встановив.
Разом із цим суд не залишив без уваги думку потерпілого ОСОБА_9 , який наполягав на необхідності призначення покарання винуватцю дорожньо-транспортної пригоди у виді позбавлення волі, урахував конкретні обставини справи, зміст і обсяг допущених грубих порушень Правил дорожнього руху.
Зваживши всі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які покликається засуджений у своїй касаційній скарзі, суд дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети попередження нових кримінальних правопорушень і виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства і з додержанням принципу індивідуалізації призначив йому покарання, наближене до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 286 КК.
Правових підстав вважати обраний захід примусу явно несправедливим через суворість не вбачається, а посилання засудженого ОСОБА_4 у касаційній скарзі на протилежне є неспроможними.
Крім того, аналогічні за змістом доводи засудженого про надмірну суворість покарання та про наявність підстав для застосування інституту умовного звільнення були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув апеляційну скаргу сторони захисту і відмовив у її задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. 
Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, і не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено. 
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018110350000077, щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                          ОСОБА_3