22-ц/804/2578/20 
                                                                                265/3027/17 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції Міхєєва І.М. 
Суддя-доповідач: Попова С.А.                      

                                П О С Т А Н О В А
    І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
    
25 листопада 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:      
головуючого                Попової С.А.,                
            суддів:                          Биліна Т.І., Мальцевої Є.Є.,  
   за участю секретаря    Галстяна Г.Г.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження  
апеляційну скаргу ОСОБА_1      
на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 березня  2018 року, ухваленого в складі судді Міхєєвої І.М., повний текст рішення складено 21 березня 2018 року, 
у цивільній справі 
за позовом ОСОБА_1     
до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь»   
про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,
треті особи – Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність»,
      В С Т А Н О В И В:   
1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом до колишнього роботодавця - Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь (далі за текстом - ПрАТ МК Азовсталь, роботодавець), з яким він перебував у трудових відносинах, працюючи з 2015 року на посаді інженера відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 10.04.2017 його звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
Вважає своє звільнення незаконним, оскільки роботодавець не дотримався вимог статей 43, 252 КЗпП України. 
Так, 04.01.2017 він вступив в лави Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки Народна солідарність (далі за текстом - Маріупольська ППО № 141-2 ВП Народна солідарність ), а 21.01.2017 його обрано до складу виборного органу цієї первинної ланки профспілки.
За поданням роботодавця Маріупольська ППО № 141-2 ВП Народна солідарність ухвалила обґрунтоване рішення про відмову у погодженні звільнення позивача. А згоди від вищого виборного органу - Всеукраїнської профспілки Народна солідарність (далі за текстом - ВП Народна солідарність) на його звільнення роботодавець не отримав взагалі.  
Незважаючи на це, всупереч вимогам законодавства про працю і його гарантій, як члена виборного органу первинної профспілки, наказом № 108/к від 10 квітня 2017 року ПрАТ МК Азовсталь звільнило позивача з займаної посади.
За таких обставин ОСОБА_1 просив визнати незаконним і скасувати наказ № 108/к від 10.04.2017 про звільнення, поновити його на посаді інженера відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу ПрАТ МК Азовсталь з 10.04.2017 і стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

ПрАТ МК Азовсталь в своїх запереченнях на позовну заяву (т. 1 а.с. 77-83) вказує на дотримання роботодавцем вимог закону при звільненні позивача. Наголошує на дійсних змінах в організації виробництва та праці на підприємстві, що потягло необхідність скорочення посад, в тому числі посаду інженера відділу розробки регламентуючих документів УМП через зниження кількості атестації робочих місць на підприємстві, що входило до основної функції позивача, та перерозподіл інших другорядних функцій між інженерами першої та другої категорії цього відділу та інженерами з організації та нормування праці УМП. Позивач був попереджений про прийдешнє звільнення, з 13 січня 2017 року йому пропонувались наявні вакансії на підприємстві, від яких він відмовився. Роботодавець здобув рішення профспілкової організації, членом якої був позивач, але відмова профспілки було необґрунтованою та зведеною без врахування самостійності підприємства встановлювати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. Було виключено посаду позивача – інженер, як менше кваліфіковану в порівнянні із посадами інженерів першої та другої категорії. Наказ про скорочення від 28.12.2016 було ухвалено роботодавцем до вступу позивача до незалежної профспілки  № 141-2 ВП Народна солідарність, але яка була поінформована про майбутнє звільнення ОСОБА_1 листом від 20.01.2017, а додаткових документів профспілковий орган не запитав. Адміністрацією підприємства було направлено і подання на звільнення позивача до вищого профспілкового органу. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 березня 2018 року (т. 1 а.с. 194-201) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь, треті особи – Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки Народна солідарність, Всеукраїнська профспілка Народна солідарність, про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу – відмовлено. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з передбаченої законодавством про працю підстави і з дотриманням встановленої КЗпП України процедури. Скорочення зі штатного розпису Управління мотивації персоналу ПрАТ МК Азовсталь посади інженеру відділу розробки регламентуючих документів, яку займав позивач, а також відмова позивача на переведення на запропоновані вакансії є доведеними. Відмова Маріупольської ППО № 141-2 ВП Народна солідарність у наданні згоди на розірвання трудового договору із позивачем є недостатньо добре обґрунтованою, не містить належного посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 або посилання на неврахування відповідачем фактичних обставин, за яким розірвання трудового договору з працівником  порушенням саме його законних прав, тому така відмова правильно не врахована роботодавцем. Твердження позивача про про незвернення роботодавця до вищого виборного органу ВП Народна солідарність щодо погодження його звільнення суд вважав безпідставними, оскільки встановив, що відповідне подання направлялося на юридичну і на оприлюднену у мережі Інтернет адреси профспілки, проте обидва листи повернулися до ПрАТ МК Азовсталь без вручення адресатові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення  для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга (т. 1 а.с. 207-212) вмотивована наступними аргументами. 
Виборним органом профспілки 14.03.2017 було прийняте обґрунтоване рішення про відмову у наданні згоди на його звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема в ньому наголошувалося на: відсутності документів, які підтверджують зменшення плану проведення робіт, пов`язаних з атестацією робочих місць, а також перерозподіл його повноважень та функціональних обов`язків на інших осіб, а саме на інженерів першої та другої категорії ВРРД УМП, інженерів по організації та нормуванню праці, інженерів по організації та нормуванню праці першої та другої категорії, провідних інженерів по організації та нормуванню праці УМП; роботодавець не надав профспілці для ознайомлення та аналізу техніко-економічне обґрунтування про доцільність і необхідність проведення такого скорочення, доповідні записки, рапорти, пояснення, пропозиції, висновок економіста підприємства, висновок служби охорони праці, протоколи зборів, нарад та інших заходів, на яких роботодавець проводив обговорення питання про доцільність проведення таких планованих заходів. Але суд не проаналізував доводи профспілки і не взяв їх до уваги.  
Суд не надав оцінки його посиланню на звільнення з мотивів помсти і свавілля зі сторони керівництва внаслідок неприязних до нього особистих стосунків.
Судом не достатньо досліджувались докази, які вказували на начебто його відмову від запропонованих вакансій. Роботодавцем не надано доказів пропонування йому всіх наявних вакансій, які існували на підприємстві, впродовж строку попередження. 
Звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад.  
Суд не зважив на наявні в нього спеціальні гарантії як члена виборного органу профспілки, що передбачало обов`язок роботодавця направити подання в порядку ч. 3 ст. 252 КЗпП України до вищого профспілкового органу – ВП Народна солідарність, але що не було дотримано адміністрацією ПрАТ МК Азовсталь всупереч закону. Суд не звернув уваги на порушення його трудових прав як виборного профспілкового працівника, оскільки згоди на його звільнення вищого профспілкового органу не було отримано. Суд повинен був застосувати положення ч. 3 ст. 252 КЗпП України, але не застосував ці положення матеріального права.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу (т. 1 а.с. 227-232) кореспондується із доводами заперечень на позовну заяву. 
Зокрема, наголошується на тому, що ПрАТ МК Азовсталь відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України самостійно визначає чисельність працівників та штатний розпис, тому може приймати рішення про скорочення посад у разі змін в організації праці. У 2017 році ПрАТ МК Азовсталь змінило обсяг робіт, які підлягали виконанню співробітниками Управління мотивації персоналу, у зв`язку з чим у більшості функцій, виконуваних позивачем (зокрема, атестація робочих місць скорочувалась і не входила взагалі до плану на 2017 рік), відпала потреба, що зумовило скорочення займаної ним посади. На підприємстві дійсно відбулись зміни в організації виробництва та праці. 
Роботодавець виконав вимоги законодавства стосовно пропонування позивачу іншої роботи - ознайомлення з наявними вакансіями за весь період з початку процедури звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Відмова Маріупольської ППО № 141-2 ВП Народна солідарність у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 недостатньо аргументована і містить припущення щодо звільнення позивача із мотивів помсти, що не відповідає дійсності, бо про вступ ОСОБА_1 до цієї профспілки роботодавцеві стало відомо вже після ухвалення відповідних рішень від 28.12.2016 і 13.01.2017 щодо змін в організації виробництва і праці. 
Товариство повністю дотримало встановлену законодавством про працю процедуру звільнення, врахувало відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі (скороченню піддана менш кваліфікована посада позивача як інженера без категорії в порівнянні із залишенням більш кваліфікованих посад інженерів 1 та 2 категорії у штаті відділу), своєчасно попередило його про наступне вивільнення, протягом усього часу до дня звільнення пропонувало всі наявні на підприємстві вакантні посади, звернулося на виконання вимог статті 252 КЗпП України із поданням про погодження розірвання трудового договору до профспілки, членом якої він є, і її вищого виборного органу за офіційною адресою у правовстановлюючих документах згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і адресою, оприлюдненої у мережі Інтернет. Оскільки на час прийняття оскаржуваного наказу відповідь не надійшла, тому роботодавець керувався частиною п`ятою статті 43 КЗпП України і вважав, що профспілкова організація надала згоду на розірвання трудового договору.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( т. 2 а.с. 4-7) наголошує на тому, шо його звільнення відбулося з мотивів помсти на ґрунті його вступу до іншої профспілки, а саме до МППО № 141-2 ВП Народна солідарність; роботодавцем не дотримані його гарантії як члена виборного органу; відповідач не звертався з 18.01.2017 по 31.03.2017 до його профспілки МППО № 141-2 ВП Народна солідарність за консультаціями щодо його звільнення. Суд не врахував, що відповідач, дізнавшись про належність його до іншої профспілки, не мав право застосувати до нього захід звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки профспілка надала обґрунтовану відмову у наданні дозволу в його звільненні. Це є гарантією від держави від незаконного звільнення.   

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Справа розглядається за участі позивача ОСОБА_1 , представника третіх осіб Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки Народна солідарність - Пазій І.В., представника Всеукраїнської профспілка Народна солідарність – Кляшторного О.М., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника відповідача ПрАТ МК Азовсталь – Чайкіної К.О.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ПрАТ МК Азовсталь (правонаступник ПАТ МК Азовсталь) з березня 2015 року, працюючи на посаді інженера відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу (далі за текстом – УМП) (т. 1 а.с. 30-34).
Наказом № 120тр від 28.12.2016 «Про зміни в організації виробництва та праці» в структурних підрозділах комбінату виключено із структури та штатного розпису структурних підрозділів ПрАТ МК Азовсталь посади у відповідності до додатку № 1 до наказу, до списку якого, в числі іншого, віднесено посаду інженера відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу, яку займав позивач (т. 1 а.с. 84-86). ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення із даним наказом під підпис, що зафіксовано у відповідному акті від 03.01.2017 (т. 1 а.с. 88). 
Створеною комісією з виконання наказу № 120тр від 28.12.2016 на засіданні 06.01.2017 запропоновано на розгляд комісії комбінату кандидатуру звільнюваного працівника – інженера ВРРД УМП ОСОБА_1 , штатна посада якого підлягає виключенню (т. 1 а.с. 89-90).
Наказом № 1тр від 13.01.2017 «Про виконання наказу № 120тр від 28.12.2016 «Про зміни в організації виробництва та праці в структурних підрозділах комбінату» ухвалено в п.п. 1.1, 1.2 попередити про наступне звільнення 31.03.3017 за п. 1 ст. 40 КЗпП України працівника УМП - інженера відділу розробки регламентуючих документів ОСОБА_1 у зв`язку із змінами в організаційній структурі комбінату, скороченням чисельності і штату згідно із наказом № 120 від 28.12.2016 із ознайомленням вивільнюваного працівника з даним наказом під підпис (т. 1 а.с. 91). Працівник ОСОБА_1 згідно акту від 13.01.2017 відмовився від ознайомлення із вказаним наказом (т.1 а.с. 92). 
Впродовж строку попередження 13.01.2017, 24.01.2017, 14.02.2017, 22.02.2017, 01.03.2017, 14.03.2017, 27.03.2017, 03.04.2017, 10.04.2017 роботодавець ознайомлював працівника ОСОБА_1 із списком вакантних посад, наявних у ПрАТ МК Азовсталь станом на 11.01.2017, 20.01.2017, 10.02.2017, 20.02.2017, 28.02.2017, 10.03.2017, 20.03.2017, 30.03.2017, 10.04.2017. 
Проте, позивач 13.01.2017 і 24.01.2017 відмовлявся від підпису про його ознайомлення із запропонованим переліком, що було втілено у відповідних актах комісії підприємства (т. 1 а.с. 98-102, 103-107).
Разом з тим, ознайомившись 13.02.2017, 22.02.2017, 14.03.2017, 27.03.2017, 03.04.2017, 10.04.2017 із переліком запропонованих всіх наявних на підприємстві вакансій станом на 10.02.2017, 20.02.2017, 28.02.2017, 10.03.2017, 20.03.2017, 30.03.2017, 10.04.2017, ОСОБА_1 просив надати йому повний перелік вакансій та вказав, що від перенавчання та подальшого переведення не відмовляється (т. 1 а.с. 108-112, 113-116, 117-121, 122-126, 127-131, 132-136, 137-142). Комісією підприємства складено акти від 14.02.2017, 22.02.2017, 01.03.2017, 14.03.2017,  27.03.2017, 03.04.2017, 10.04.2017 про відмову ОСОБА_1 написати заяву на навчання і переведення (т. 1 а.с. 112, 116, 121, 126, 131, 136, 142). 
Наказом № 108/к від 10.04.2017 інженера відділу розробки регламентуючих документів  ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі п. 1 ст. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 160).
18.01.2017 позивач повідомив роботодавця, що з 04.01.2017 є членом Маріупольської ППО № 141-2 ВП Народна солідарність (т. 1 а.с. 10, 11, 39-40), а 24.01.2017 адміністрація підприємства поінформована про обрання ОСОБА_1 21.01.2017р. до нового складу виборного органу цієї профспілки, що підтверджено отриманим 22.03.2017 ПрАТ МК Азовсталь листом профспілки від 03.02.2017 (т. 1 а.с. 12, 13, 16-18, 38, 41-44).
ПрАТ МК Азовсталь 03.03.2017 звернулося до Маріупольської ППО № 141-2 ВП Народна солідарність із поданням щодо отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною в організації виробництва та праці за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, долучивши перелік документів, зазначений в додатку (т. 1 а.с. 19-21а).
Рішенням від 14.03.2017 року Маріупольська ППО № 141-2 ВП Народна солідарність відмовила роботодавцю у погодженні розірвання трудового договору із позивачем (т. 1 а.с. 24-29). Відмова виборного органу профспілки мотивована: непроведенням консультацій із профспілковою організацією щодо доцільності скорочення займаної позивачем посади і щодо заходів, направлених на запобігання звільнень або зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення негативних наслідків будь-яких звліьнень, тобто роботодавцем порушено порядок звільнення робітника, передбачений КЗпП України та статтею 22 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності ; відсутністю в Управлінні мотивації персоналу дійсних змін в організації виробництва та праці, так як завдання Управління не змінились і докази перерозподілення тих обов`язків, що виконував позивач, між іншими працівниками Управління відсутні; неознайомлення ОСОБА_1 із повним списком вакантних посад; невчинення перевірки наявності у позивача переважного права на залишення на роботі. Також профспілкова організація дійшла висновку, що, оскільки ОСОБА_1 виявив бажання перенавчатися з подальшим переведенням, його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним. 
Крім того, у повідомленні первинної профспілки роботодавцеві рекомендовано звернутися в порядку ст. 252 КЗпП України з приводу звільнення позивача, що є членом виборного органу, до вищого профспілкового органу - Центрального координаційного комітету ВП Народна солідарність, розташованого на вул. Левандовській, 3А у м. Києві.
03.03.2017 ПрАТ МК Азовсталь рекомендованою кореспонденцією спрямувало до Центрального координаційного комітету ВП Народна солідарність подання щодо отримання згоди на звільнення позивача у зв`язку зі зміною в організації виробництва та праці за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за адресою згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та адресою ( АДРЕСА_1 ), оприлюдненою у мережі Інтернет ( АДРЕСА_2 ). Вказані листи повернулися до суду без вручення адресату із відміткою за закінченням строку зберігання і через неможливість розшуку отримувача (т. 1 а.с. 38, 148-153, 154-159).
За адресою, зазначеною у рішенні первинної профспілкової оргнаізації від 14.03.2017, ПрАТ МК Азовсталь до вищої профспілки - ВП Народна солідарність із поданням про надання дозволу про звільнення позивача не звертався.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.  
За положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення за п. 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
За ч.ч. 1, 2, 3 ст. 49-2  КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 49-4 КЗпП України ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення. Професійні спілки мають право вносити пропозиції відповідним органам про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов`язаних з вивільненням працівників.
У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі  звільненням  за  п. 1 ст. 40  КЗпП,  суди  зобов`язані  з`ясувати,  чи  дійсно  у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату  працівників, чи  додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення  працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений  ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався  він за два місяці про наступне вивільнення. 
Стаття 43 КЗпП України встановлює, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Відповідно до статті 2 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки, тому вимога щодо отримання такої згоди спрямована на гарантування належного захисту працівника від незаконного звільнення.
Частинами другою, четвертою і восьмою статті 43 КЗпП України встановлено, що виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Одночасно статтею 252 КЗпП України та частиною третьою статті 41 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).
Аналогічно, відповідно до ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).
Пунктом 10 ст. 247 КЗпП України, ст. 38 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності визначено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом Професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 6 ст. 39 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України у разі, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 дійшла висновку, що у разі звільнення працівника, який є членом виборного профспілкового органу, без отримання попередньої згоди вищого виборного органу відповідної профспілки суд має зупинити провадження по справі та запитати у відповідного органу згоду на звільнення. Відсутність такого рішення на день звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Як з`ясовано, наказом роботодавця № 120тр від 28.12.2016 «Про зміни в організації виробництва та праці» в структурних підрозділах комбінату виключено із структури та штатного розпису структурних підрозділів ПрАТ МК Азовсталь посади у відповідності до додатку № 1, до якого включено посаду інженера відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу, яку займав позивач. Обґрунтовано прийняття такого рішення змінами в організації виробництва і праці в управлінні мотивації персоналу, що тягне скорочення чисельності та штату працівників.
Створеною комісією з виконання наказу № 120тр від 28.12.2016 на засіданні 06.01.2017 запропоновано на розгляд комісії комбінату кандидатуру звільнюваного працівника – інженера ВРРД УМП ОСОБА_1 , штатна посада якого підлягає виключенню (т. 1 а.с. 89-90).
Наказом № 1тр від 13.01.2017 ухвалено попередити про наступне звільнення 31.03.3017 за п. 1 ст. 40 КЗпП України працівника УМП - інженера ВРРД ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 91).
Рішення роботодавця про внесення змін до штатного розпису у зв`язку із змінами в організаційній структурі комбінату, скороченням чисельності і штату, в тому числі скорочення штатної одиниці інженера у складі ВРРД УМП, що  зумовлене відсутністю необхідності у проведенні атестації значної кількості робочих місць, які відносилося до трудових обов`язків ОСОБА_1 директора-розпорядника, погоджено із Первинною організацією профспілки ПАТ Металургійнтий комбінат Азовсталь, діючої на підприємстві (т. 1 а.с. 84). 
За змістом положень ст. 62, ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство, як самостійний суб`єкт господарювання, самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, спираючись при цьому і на положення трудового законодавства. 
В сенсі наведених норм законодавства у виниклому трудовому спорі суд не вправі обговорювати доцільність скорочення штату працівників, але має перевірити, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації  виробництва і праці. 
Як впевнилась колегія суддів, на підприємстві відповідача дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, зокрема у 2017 році ПрАТ МК Азовсталь змінило обсяг робіт, які підлягали виконанню співробітниками Управління мотивації персоналу, у зв`язку з чим у більшості функцій, виконуваних позивачем, відпала потреба, що зумовило скорочення займаної ним посади. Доказами цього є зміст трудових обов`язків позивача, втілений у його посадовій інструкції, що в п. 2.1 включає атестацію робочих місць за умовами праці, аналіз робочого часу (т. 2 а.с. 22) і інформація про скорочення обсягу атестації робочих місць з 2014 року, включаючи календарні плани роботи з надання гігієнічної оцінки умов праці на робочих місцях з метою їх атестації і відсутність взагалі планового обсягу робіт з атестації робочих місць на 2017 рік, про що була поінформована профспілка МППО № 141-2 ВР Народна солідарність (т. 1 а.с. 20, т. 3 а.с. 31-34); порівняння штатного розпису на час роботи позивача на 01.12.2016 та нового штатного розпису на момент ухвалення роботодавцем рішення про скорочення штату і чисельності працівників і попередження вивільнюваних працівників на 01.01.2017 (т. 3 а.с. 13-31), де відсутня посада позивача; відсутність даних про введення до структурного підрозділу УМП нових штатних одиниць. 
Право роботодавця самостійно визначати чисельність працівників і штатний розпис, організаційну структуру підприємства належить винятково до компетенції самого власника і не потребує додаткового доведення, через що судові органи не можуть вимагати обґрунтування доцільності скорочення чисельності або штату. Відтак, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги позивача про недоцільність впровадженого роботодавцем 28.12.2016р. скорочення штату працівників з виключенням посади інженера ВРРД УМП.
Судом першої інстанції враховано положення статті 64 ГК України і щодо самостійності підприємства у визначенні організаційної структури, встановленні певної чисельності працівників та штатного розпису і його право приймати рішення про скорочення посад у разі змін в організації праці. 
Таким чином, роботодавець довів наявність на підприємстві зміни в організації виробництва і праці, які свідчать про доцільність скорочення посади інженера відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу, що правильно враховано судом першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається підтвердження намагання роботодавця виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України щодо ознайомлення під підпис працівника ОСОБА_1 із наказами про прийдешнє звільнення № 120тр від 28.12.2016, № 1тр від 13.01.2017, від чого позивач відмовився. Але в ході судового розгляду він не заперечував цього факту.  
Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2  КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Судом в достатньому обсязі досліджені матеріали щодо пропонування позивачеві всіх наявних на підприємстві вакансій на час надання таких пропозицій, і матеріали фіксації відмови позивача від підпису про ознайомлення з їх частиною, а також відмови у обранні будь-якої вільної посади (т. 1 а.с. 98-142, зміст рішення – т. 1 а.с 196). 
Крім того, в суді апеляційної інстанції позивач не заперечував наявної в нього можливості ознайомлення із наявними на підприємстві вакансіями в електронній мережі підприємства, до чого він мав доступ.  
З цих документів вбачається виявлене ОСОБА_1 бажання про перенавчання без вказівки конкретної бажаної професії. Суд надав належну оцінку тій обставині, що впродовж з 11 січня 2017 року по 10 квітня 2017 року позивач так і не вчинив значущої дії з написання заяви на його навчання на певну професію і обрання ним конкретної вакантної посади, в тому числі і по інших структурних підрозділах підприємства, а також включаючи і наявні вакансії за здобутою безпосередньо ОСОБА_1 раніше на цьому підприємстві у лютому 2013 року професією нагрівальника металу обжимного цеху (т. 1 а.с. 33, 108, 113, 117, 122, 127, 132, 137). Ці обставини цілком слушно враховані судом першої інстанції як свідома відмова позивача від запропонованих йому вакантних робочих місць і посад, які були наявні на протязі всього періоду попередження і які існували на підприємстві на день звільнення. Учинені роботодавцем дії в досліджуваній частині щодо пропонування працівникові всіх вакансій відповідають вимогам ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України і узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17. 
Тому доводи апеляційної скарги позивача в частині непропонування йому роботодавцем всіх вакансій не є такими, що ґрунтуються на зібраних матеріалах справи, представлених сторонами.  
Тим самим, як вірно визначився суд першої інстанції, роботодавцем вжито належних мір по працевлаштуванню вивільнюваного позивача, чим підтверджено, що ОСОБА_1 неможливо перевести за його згодою на іншу роботу, як того вимагає ч. 2 ст. 42 КЗпП України, або направити на навчання за певним напрямком за відсутності втіленої з цього приводу письмової волі позивача. І відсутність згоди ОСОБА_1 на іншу роботу (за аналогією – на перенавчання за іншою професією) в сенсі правової конструкції частини 2 статті 40 КЗпП України, допускає звільнення працівника за п. 1 цієї статті. 
Доводи позивача щодо неврахування його переважного права на залишення на роботі є безпідставними, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, в чому впевнилась і колегія суддів, скороченню була піддана посада інженера (без категорії), яку займав ОСОБА_1 , а залишені у штаті відділу посади інженерів 1 та 2 категорії, що є більш кваліфікованими. 
Впродовж періоду з запровадження нового штатного розпису з 01.01.2017, що слідував за рішенням роботодавця про скорочення чисельності і штату працівників, і станом на 01.06.2018 кількісний склад відділу розробку регламентуючих документів УМП налічував 4 штатні одиниці: керівник і 3 спеціалісти - інженер 1 категорії і 2 одиниці інженерів 2 категорії (т. 3 а.с. 13-31). 
За повідомленням позивача в суді апеляційної інстанції, що не заперечувалося представником відповідача, 19.09.2019 роботодавцем було прийнято рішення ліквідувати у структурі УМП весь відділ розробки регламентуючих документів, в якому працював позивач, зі штатом 5 одиниць, включаючи до 4 залишених штатних одиниць  і посаду інженера, на яку ОСОБА_1 був фактично поновлений за постановою Апеляційного суду Донецької області від 26.06.2018 в даній справі, що згодом була скасована судом касаційної інстанції, за виконавчим листом, виданим 06.07.2018 (т. 2 а.с. 40-44, 50, 56, 165-171). 
Зважаючи на те, що з моменту впровадження нового штатного розпису з 01.01.2017 з виключенням посади інженера ВРРД УМП, яку займав позивач, його посада так і не була поновлена роботодавцем (якби не виконання вищевказаного судового рішення), та в-решті зі структури УМП взагалі ліквідовано відділ розробки регламентуючих документів, то посилання позивача на створення роботодавцем штучних умов, за яких відбулось його скорочення, є безпідставними.  
Доказів ухвалення роботодавцем рішення про звільнення позивача з мотивів помсти, на що останній посилається в апеляційній скарзі, не здобуто в ході розгляду справи судом першої інстанції та таких доказів не надано і до суду апеляційної інстанції.  
Доводи представника ВП Народна солідарність ОСОБА_2 , озвучені в суді апеляційної інстанції, про ознайомлення ОСОБА_1 з посадовою інструкцією інженера 2 категорії, що на думку представника профспілки визначало характер фактично виконуваної ним роботи, не підміняють набутого статусу у зв`язку із прийняттям ОСОБА_1 на роботу до ПрАТ МК Азовсталь у березні 2015 року на посаду саме інженера (без категорії) і звільнення його саме з цієї посади. При прийнятті на роботу ОСОБА_1 був ознайомлений з посадовою інструкцією саме за цією посадою інженера відділу розробки регламентуючих документів (ВРРД) управління мотивації персоналу (УПМ), на яку він був прийнятий за трудовим договором (т. 2 а.с. 22-23). 
В суді апеляційної інстанції позивачем було озвучено мотиви його відхилення запропонованих роботодавцем вакансій. Зокрема, позивач підтвердив, що не погоджувався із зміною в організації виробництва, вважав такі зміни необґрунтованими; поінформував, що він є членом виборного органу первинної профспілкової організації, від якої не отримано згоду на його звільнення; посилався на порушення ст. 42 КЗпП України про його переважне право на залишення на роботі; на переведення на запропоновані вакансії не погодився.  
Станом на 28.12.2016 і 13.01.2017, коли роботодавцем ухвалено рішення про зміну в організації виробництва, що потягло скорочення посад працівників, включаючи позивача, питання про таке скорочення штату було узгоджене із Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України – Первинною організацією профспілки ПАТ МК Азовсталь, діючої на підприємстві, і до лав якої належав ОСОБА_1 до 17.01.2017 згідно змісту його заяви (т. 1 а.с. 11, 84). 
Як встановлено, 04.01.2017 позивач вступив до лав Маріупольської Первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки Народна Солідарність, про що 18.01.2017 повідомив адміністрацію ПрАТ МК Азовсталь. А рішенням загальних зборів цієї профспілки від 21.01.2017 ОСОБА_1 обрано до складу виборного органу – профспілкового комітету, про що роботодавця повідомлено 24.01.2017 (т. 1 а.с. 10-13, 16-18, 38-44).
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом був порушений порядок витребування згоди у профспілкового органу на його звільнення. З такими доводами в повному обсязі  колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного. 
03.03.2017 ПрАТ МК Азовсталь з дотриманням вимог ст. 41 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності і ст. 252 КЗпП України, що встановлюють гарантії для членів виборного органу профспілкової організації, яким є ОСОБА_1 , і передбачають здобуття згоди на звільнення такого працівника у виборного органу профспілки первинної ланки і вищого порядку, звернулося до Маріупольської ППО № 141-2 ВП Народна солідарність із поданням щодо отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною в організації виробництва та праці за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП.
Рішенням виборного органу Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки Народна Солідарність від 14.03.2017 відмовлено в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з мотивів: непроведення консультацій із профспілковою організацією щодо доцільності скорочення займаної позивачем посади і щодо заходів, направлених на запобігання звільнень або зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення негативних наслідків будь-яких звільнень, а також ненадання профспілці документації з обґрунтування доцільності скорочення посади позивача, тобто роботодавцем порушено вимоги ст. 49-4 КЗпП України та ст. 22 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності; відсутності в Управлінні мотивації персоналу дійсних змін в організації виробництва та праці, так як завдання Управління не змінились і докази перерозподілення тих обов`язків, що виконував позивач, між іншими працівниками Управління відсутні; неознайомлення ОСОБА_1 із повним списком вакантних посад; невчинення перевірки наявності у позивача переважного права на залишення на роботі і не призведення перестановки (перегрупування) працівників для залишення на роботі позивача. Також профспілкова організація дійшла висновку, що, оскільки ОСОБА_1 виявив бажання перенавчатися з подальшим переведенням, його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним. 
В розумінні ч. 6 ст. 39 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності рішення профспілки має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
Зважаючи на висновки Верховного Суду України по справі № 6-703цс15 у постанові  від 1 липня 2015 року, у справі № 6-1471цс17 в постанові від 01.11.2017р., суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору. І лише в разі відсутності в такому рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним за умови дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову в наданні згоди на звільнення працівника суд може зробити лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання (в конкретних справах Верховного Суду України) на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК України є одним з доказів у справі і не має для суду наперед установленого значення), не можна визнати правильним.
Оскільки суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, то перевіряючи обґрунтованість мотивів відмови виборних органів профспілок, колегія суддів враховує наступне.
Позивач і Маріупольська Первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність» в особі виборного органу в своєму рішенні посилаються на те, що позивач категорично не міг бути взагалі звільненим у зв`язку з його статусом члена виборного органу профспілки.  
Проте, погодитись з цими доводами не можна, з огляду на вищевикладене унормування і правові позиції Верховного Суду України, подовжені в практиці Верховного Суду (постанова від 06 вересня 2018 року у справі № 265/6850/16-ц). Інакше, відмова профспілкового органу, навіть і необґрунтована по суті, в такому випадку створює імунітет для працівника безвідносно до інтересів підприємства, інших його працівників.     
Тож, доводи позивача у відповіді на відзив відповідача на апеляційну скаргу щодо неврахування судом того, що ПрАТ МК Азовсталь, дізнавшись про належність його до іншої профспілки, яка надала відмову у його звільненні, не мав право застосувати до нього захід звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України є помилковими і такими, що не ґрунтуються на законі, що не визначає безумовний імунітет працівника, що є членом профспілкової організації і членом виборного органу, від звільнення з підстав змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників. 
Як переконалась колегія суддів, схвалюючи правильні і обґрунтовані матеріалами справи висновки суду першої інстанції, на підприємстві дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, що потягло доцільність скорочення посади інженера відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу, про що йшла мова вище. Тим самим не є обґрунтованою одна з заявлених первинною профспілкою тез про недоведення факту змін в організації виробництва і праці.
В обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивача, Маріупольська Первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність» посилалась на те, що при проведенні звільнення роботодавець повинен був провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести ОСОБА_1 зі скорочуваної посади на іншу. Також позивач і профспілковва організація посилається на ігнорування роботодавцем положень ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі.   
З такими доводами, як імперативної вказівки роботодавцеві, погодитись не можна з огляду на положення у п. 19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 9, де вказано, що якщо роботодавцем не використовувалось право на здійснення перестановки (перегрупування) (доказів чого в ході судового розгляду даної справи не здобуто), то суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).
Таке роз`яснення цілком узгоджується із вимогами ст.ст. 62, 64, 69, глави 8 ГК України щодо самостійності суб`єкту господарювання, в тому числі в питаннях власної кадрової політики, що має базуватись на вимогах трудового законодавства. 
Крім того, в розумінні ст. 42 КЗпП України передбачена можливість порівняння за критеріями більш високої кваліфікації, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві. В даному випадку посади інженера, інженера 1 категорії, інженера 2 категорії не є однаковими посадами за критерієм ступеню кваліфікації. Відтак, скорочення зі штату ВРРД УМП посади позивача як інженера (без категорії), що є менш кваліфікованою, як наголошував роботодавець, не порушує трудових прав позивача у наведеній частині і не створює умов для його переважного права на залишення на роботі.        
Відтак, доводи позовної заяви, апеляційної скарги позивача, а також один з мотивів відмови Маріупольської Первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки Народна Солідарність щодо доцільності вчинення відповідачем перестановки (перегрупування) працівників на підприємстві із залишенням на роботі позивача на посаді, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. 
Доводи відмови МППО № 141-2 ВП «Народна Солідарність» в частині не проведення консультацій з профспілкою заходів щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму не є переконливими з огляду на існуючу у МППО № 141-2 ВП Народна солідарність можливість ініціювати такі консультації. Доказів ініціативи профспілки щодо проведення консультацій з питання застосування заходів, направлених на залишення працівника ОСОБА_1 на роботі та ігнорування роботодавцем таких пропозицій і вимог профспілкової організації не здобуто в ході розгляду справи в суді першої інстанції і таких даних не представлено в стадії підготовки справи до апеляційного перегляду справи.    
Відомості про те, що Первинною профспілковою організацією № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність» і Всеукраїнською профспілкою «Народна Солідарність» в порядку ч. 3 ст. 49-4 КЗпП України вносились до роботодавця пропозиції про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов`язаних з вивільненням працівників – відсутні. 
Додаткових документів, зокрема тих, що містилося в негативному рішенні щодо надання дозволу профспілки про розірвання із ним трудового договору від 14.03.2017  (щодо відсутності планових робіт з атестації робочих місць на 2017 рік, про перерозподіл частини функцій позивача між іншими працівниками, техніко-економічного обґрунтування доцільності і необхідності скорочення, доповідних записок, рапортів, пояснень, пропозицій, висновків економіста і служби охорони праці, протоколів зборів, нарад та інших заходів, на яких роботодавець проводив обговорення питання про доцільність проведення таких планованих заходів) не запитувала з моменту отримання інформації про прийдешнє звільнення позивача з 24.01.2017. 
Таким чином, роботодавцем з дотриманням ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України завчасно 24.01.2017 надано професійній спілці МППО № 141-2 ВП Народна солідарність інформацію про причини і підстави наступного звільнення члена профспілки ОСОБА_1 , про строки проведення звільнення, розвиток якої відображений в поданні роботодавця від 03.03.2017 (т. 1 а.с. 16, 19-23). Зокрема, наведено відсутність планового обсягу робіт з атестації робочих місць у 2017 році, що було віднесено до основної функції інженера ВРРД УМП ОСОБА_1 , та подальший розподіл інших другорядних функцій між інженерами більш кваліфікованого рівня першої і другої категорії УМП тощо.  
Вищим органом по відношенню до Первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки Народна Солідарність, з огляду на засідання Центрального координаційного комітету від 21.12.2015р. (протокол № 12-02-2015), є легалізована Всеукраїнська профспілка Народна Солідарність (т. 1 а.с. 38-44). 
Як вбачається з наявних в матеріалах справи відомостей, на виконання вимог статті 252 КЗпП України роботодавцем було направлено поштою (т. 1 а.с. 148-159) подання за №№ 070/246 і 070/247 від 03.03.2017 про погодження розірвання трудового договору на адресу вищого виборного органу - ВП Народна солідарність, зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявному в матеріалах справі Свідоцтві про легалізацію профспілки, об`єднання профспілок, а також Статуті ВП Народна солідарність – АДРЕСА_1 , а також на оприлюднену у мережі Інтернет адресу – АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 38, а.с. 41зв., 168). Але вказані поштові відправлення повернулися без вручення адресату по цих двох адресах з відмітками про те, що адресат не розшуканий та за закінченням встановленого  строку зберігання (т. 1 а.с. 153, 159). 
Встановлено, що за зазначеною у рішенні первинної профспілки адресою вищого профспілкового органу – Центрального координаційного комітету Всеукраїнської профспілки Народна солідарність (м. Київ, вул. Левандовська, б. 3А – т. 1 а.с. 29, 188) роботодавець не звернувся. 
Згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового  органу, суд зупиняє  провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови  профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи  уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду.  
Під час провадження в суді першої інстанції не було використано процесуальні можливості зупинення провадження і здобуття судом рішення вищого виборного органу профспілки на розірвання трудового договору між працівником ОСОБА_1 і роботодавцем ПрАТ МК Азовсталь.
Під час апеляційного провадження на виконання вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП України, на що зосередив увагу суд касаційної інстанції в своїй постанові по даній справі від 09.10.2019 (т. 2 а.с. 165-171), фактично усунутий дефект процедури звільнення шляхом запитування в ході судового розгляду справи згоди вищого профспілкового органу ВП Народна солідарність у формі ухвали від 26.08.2020, спрямованої на 3 адреси місцезнаходження цього органу по місту Києву (вул. Анрі Барбюса (Тютюнника), 22-26 (т. 3 а.с. 37), АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 – т. 3 а.с. 46-48, 50), про що згодом апеляційним судом здійснено нагадування листом від 30.09.2020 (т. 3 а.с. 49).
Рішенням Центрального координаційного комітету ВП Народна солідарність від 28.10.2020 (т. 3 а.с. 69) відмовлено у надання ПрАТ МК Азовсталь згоди на розірвання трудового договору із інженером відділу розробки регламентуючих документів Управління мотивації персоналу ОСОБА_1 з мотивів, що кореспондуються із рішенням первинної профспілкової організації від 14.03.2017, зокрема із доводами щодо: непроведення консультацій із МППО № 141-2 ВП Народна солідарність щодо скорочення посади позивача; пропонування позивачеві не всіх наявних на підприємстві вакансій; бажання позивача перенавчатись із подальшим переведенням, що виключало його звільнення; ненаправлення роботодавцем подання до вищого виборного органу за тією адресою фактичного місцезнаходження по вул. Левандовській, 3А в м. Києві, що відзначалась в рішення первинної профспілки; бажання адміністрації звільнити саме особисто ОСОБА_1 за виявлені ним професійні позиції та непокору незаконним вимогам начальства. 
Таким доводам, що аналогічні доводам первинної профспілки, надана оцінка як судом першої інстанції, так і вище у змісті даної постанови суду апеляційної інстанції. 
Враховуючи що підприємство намагалося виконати передбачені законом дії з отримання згоди вищого виборного органу, спрямовуючи відповідне подання по офіційно зареєстрованим адресам, що знайшло своє документальне підтвердження, то як вважає колегія суддів, не отримання рішення цього вищого виборного органу, з урахуванням учинених апеляційним судом дій за ч. 9 ст. 43 КЗпП України щодо усунення процедурних перешкод, само по собі не є безумовною підставою для поновлення позивача на роботі на займаній посаді.
Таким чином, відмова виборного органу первинної профспілкової організації і вищого виборного органу у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 не є обґрунтованими, оскільки посилання профспілкових органів на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником по п. 1 ст. 40 КЗпП України є порушенням його законних прав, не знайшло свого підтвердження, з огляду на вищенаведені обставини, з`ясовані в ході апеляційного перегляду справи. 
Не можна погодитись із аргументами позивача в тій частині, що роботодавець не може надавати оцінку обґрунтованості відмови профспілкового органу у наданні згоди на звільнення працівника, бо то, на його погляд, віднесено виключно до повноважень суду.
Підсумовуючи наведене, встановлено, що роботодавець дотримався встановленої законодавством про працю процедури звільнення, врахував відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі, своєчасно попередив його про наступне вивільнення, протягом усього часу до дня звільнення пропонував наявні на підприємстві вакантні посади, звернувся до профспілки, членом якої є позивач, на що отримана не обґрунтована відмова. За таких обставин роботодавець мав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним за умови дотримання, як переконалась колегія суддів, інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
За таких обставин, відсутні підстави, як правильно визначився суд першої інстанції, для задоволення позовних вимог у частині визнання незаконним та скасування наказу від 10.04.2017 про звільнення ОСОБА_1 з роботи, бо звільнення відбулось з дотриманням передбаченої законодавством процедури, а також для задоволення супутніх позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на положення ч. 4 ст. 252 КЗпП України щодо заборони звільнення з ініціативи роботодавця працівника, який обирався до складу профспілкового органу підприємства, протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад, не є відносними з правової точки зору до виниклих у справі відносин, оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося не після закінчення строку його повноважень як члена виборного органу впродовж одного року. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини. Суд правильно застосував матеріальний закон, учинив належну перевірку аргументів сторін, третіх осіб та всіх зібраних доказів в сукупності з дотриманням вимог ст. 89, ч. 5 ст. 263 ЦПК України, і дійшов до висновку про відсутність, як впевнилась колегія суддів, порушень роботодавцем вимог законодавства про працю при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, що є підставою для відмови в задоволенні позову про поновлення звільненого працівника і стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.  
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем не надано і до суду апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, з якими законодавцеь пов`язує підстави для скасування судового рішення або які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.  
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не має.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 березня 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Головуючий           С.А.Попова

Судді               Т.І.Биліна

                           Є.Є.Мальцева