Постанова
Іменем України
11 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 466/6586/19-ц
провадження № 61-1710св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,,
відповідачі: Львівська міська рада, ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2019 року у складі судді Єзерського Р. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення узгоджувальної комісії із вирішення земельних спорів Львівської міської ради (далі - узгоджувальна комісія) від 12 серпня 2016 року № 14.
Позов обгрунтований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками сусідніх житлових будинків, які раніше становили одне будинковолодіння.
На підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих земельна ділянка АДРЕСА_1 , загальною площею 1605 кв. м, зареєстрована за ОСОБА_3 , реєстровий номер 16960. 
На генеральному плані земельної ділянки вчинено напис, який засвідчує її реєстрацію. 
У зв`язку з укладенням договору дарування житлового будинку від 29 квітня 1964 року на генеральному плані земельної ділянки на вул. Топольна у м. Львові вчинено напис про реєстрацію земельної ділянки в рівних частинах за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (надалі вона відмовилась від своєї частки на користь інших співвласників). 
Вказана земельна ділянка з користування не вилучалася. До звернення в міську раду із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із пропозицією розмежування площі земельної ділянки ОСОБА_2 до позивача не звертався. 
Конфігурація земельної ділянки визначена ОСОБА_2 та вказана виконавцю робіт і землеустрою - Львівському комунальному підприємству «Центр земельного кадастру та землеустрою». 
Щодо погодження межі між земельними ділянками на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 звернувся до узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради (далі - узгоджувальна комісія). 
У порушення вимог статей 159 - 160 ЗК України, пункту 4.2 Положення про узгоджувальну комісію розгляд питання щодо погодження межі між земельними ділянками на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 узгоджувальною комісією, проведено без участі позивача. 
Позивача не повідомлено належним чином про дату і час засідання узгоджувальної комісії, на якому розглянуто заяву ОСОБА_2 , вона не реалізувала передбачене статтею 160 ЗК України право брати участь у розгляді земельного спору, оскільки не згодна із приватизацією земельної ділянки у визначених відповідачем межах і конфігурацією, яка висловлена в адресованій узгоджувальній комісії заяві від 21 липня 2016 року. 
Прийняте рішення узгоджувальною комісією порушує права позивача як землекористувача, оскільки погоджені комісією межі земельної ділянки ОСОБА_2 позбавляють її частини земельної ділянки, що зареєстрована за будинком АДРЕСА_3 і перебуває в її користуванні. 
Крім того, оскаржуваним рішенням обмежено право позивача на приватизацію земельної ділянки. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16-ц висловила правовий висновок щодо юрисдикції розгляду такої категорії спорів. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, відмовлено у відкритті провадження.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, своє рішення мотивував тим, що оскільки позивач просила визнати незаконним рішення суб`єкта владних повноважень (Львівської міської ради) та його скасувати, то позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. До ОСОБА_2 жодних вимог не пред`явлено.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, у якій просила скасувати вказані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 . 
У березні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників  справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не містять викладу обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, з`ясування суті спірних правовідносин та жодної мотивації, тому суди дійшли висновку про те, що спір є публічно-правовим. 
Спір стосується вирішення земельного спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , пред`явлений на захист порушеного цивільного (майнового) права позивача. 
Вирішуючи питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі, не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин, а предметом перегляду є акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір. 
Згідно з матеріалами цивільної справи основним мотивом звернення ОСОБА_1 до суду є порушення її права користування земельною ділянкою, отже є спір про цивільне право. 
Крім того, суди не взяли до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, щодо розмежування юрисдикції такої категорії спорів. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення частково касаційної скарги з таких підстав.
Обставини, встановлені судами 
Суди встановили, що 14 серпня 2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення узгоджувальної комісії від 12 серпня 2016 року № 14.
Позовними вимогами позивача є визнання незаконним рішення суб`єкта владних повноважень (Львівської міської ради) та його скасування, тому позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Позивач не пред`явила жодних вимог до ОСОБА_2 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).
Згідно з наведеними процесуальними нормами до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Як на підставу позову позивач посилалася на те, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень порушує її право користування власністю, тоді як рішення узгоджувальної комісії прийнято за відсутності позивача та без урахування її пояснень.
Верховний Суд під час перегляду судових рішень виходить з такого. 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).
Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається, зокрема, у статті 30 ЗК України, який був чинний до 01 січня 2002 року, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (правовий висновок, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц. 
Предметом перевірки судами у вказаній справі є рішення узгоджувальної комісії про погодження меж між спірними земельними ділянками. 
Таке рішення має значення для позивача як для землекористувача, оскільки погоджені комісією межі земельної ділянки ОСОБА_2 позбавляють позивача за її твердженням частини земельної ділянки, що зареєстрована за будинком АДРЕСА_3 та перебуває в її користуванні. 
Крім того, оскаржуваним рішенням обмежено право позивача на приватизацію земельної ділянки, що має значення для оформлення права власності на земельну ділянку позивача ОСОБА_1 .
Отже, якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16-ц.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що вказаний спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Отже, оскаржувані судові рішення постановлені з порушенням норм процесуального права, тому Верховний Суд відповідно до повноважень визначених статтею 411 ЦПК України, в межах вимог касаційної скарги, дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                            І. Ю. Гулейков  
                                                                                                                       А. С. Олійник
                                                                                                                       Г. І. Усика
                                                                                                                       В. В. Яремко