ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України

04 січня 2021 року        
м. Харків
Справа № 646/1082/20
Провадження № 22-ц/818/23/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

Учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ),
відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (була зміна прізвища та ім`я на ОСОБА_2 ), Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року, ухвалене суддею Янцовською Т.М., -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (була зміна прізвища та ім`я на ОСОБА_2 ), Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

В обгрунтування позову зазначає, що 17 червня 2019 року ОСОБА_2 керуючи автомобілем Skoda Super B, державний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Сіверська, 184-Б в м. Харкові, на перехресті доріг Салтівське шосе та Окружна дорога, в порушення вимог п. 8.7.3 ПДР України, рухаючись на заборонений сигнал світлофора, не надав переваги в русі автомобілю, який рухався на зелений сигнал світлофора та допустив зіткнення з автомобілем Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , власником якого є він - позивач по справі. Відповідно до постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до постанови цього ж суду від 30 серпня 2019 р. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП. В результаті ДТП автомобіль Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження. Вартість відновлювального ремонту склала 121 588,48грн. На момент ДТП цивільно - правова відповідальність відповідача була застрахована в ТДВ «СК«Ю.Ес.Ай», якою було сплачено йому суму страховного відкшодування, в межахстрахового ліміту, 87 084грн. Таким чином, різниця між розміром заподіяної відповідачем майнової шкоди та сумою, яку страхова компанія йому виплатила в якості страхового відшкодування становить 34 504,48грн., які на даний час відповідачем йому не відшкодовані. Також зазначає, що внаслідок ДТП він переніс душевні страждання, через пошкодження його автомобіля, що призвело до тимчасової відірваності від соціального життя, знижений настрій, емоційну напругу через невизначеність щодо можливості відшкодувати понесені витрати. 

Первісно просив суд:
стягнути з ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» та ОСОБА_2 на свою користь матеріальні збитки в розмірі 12 916грн.;
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальні збитки в розмірі 21 588,48грн.;
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь моральну шкоду в сумі 5000грн.
стягнути з відповідачів пропорційно на його користь судові витрати в розмірі 6 840,80грн.,
а усього 46 345,28грн.

У подальшому  ОСОБА_1 подав заяву, в якій уточнив позовні вимоги (а.с.62-66) та  просив суд стягнути з  ОСОБА_2 на свою користь матеріальні збитки в розмірі 34 504,48грн., моральну шкоду в розмірі 5 000грн. та судові витрати в розмірі 6 840,80грн., а усього 46 345,28грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 1000,00 гривень, моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень, судовий збір у розмірі 108,88грн.
В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції в часині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвали в цій частино нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно погодився із страховою компанією стосовно віднятої суми - 14 129,61грн. (ПДВ) із загальної суми виплати страхового відшкодування.
Також зазначає, що ним були надані суду докази понесених них витрат на відновлення товарного вигляду пошкодженого автомобіля. 

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, а саме стягуючи з ОСОБА_2 на користь позивача матеріальні збитки в розмірі 1000грн., моральну шкоду в розмірі 5000грн., а також судовий збір в розмірі 108,88грн., та відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки страхова компанія в межах страхового ліміту виплатила позивачу суму страхового відшкодування, із розрахунку вартості відновлювального ремонту (без урахування зносу деталей, що замінюються) в розмірі 102 214,35грн., за вирахуванням франшизи 1000грн. та ПДВ 14 129,61грн., в розмірі 87 084,74грн. (102 214,35грн. - 1000грн. - 14 129,61грн), тому позовні вимоги до неї в частині стягнення матеріальних збитків задоволенню не підлягають. 
З тих же самих підстав не підлягають стягненню матеріальні збитки з ОСОБА_2 на користь позивача, окрім суми франшизи в розмірі 1000грн., яка підлягає обов`язковому стягненню ОСОБА_2 на користь позивача.
Стягуючи моральну шкоду в розмірі 5 000грн., суд першої інстанції зазначив, що оскільки вина відповідача ОСОБА_2 встановлена, факт спричинення останнім позивачу моральних і фізичних страждань знайшов своє підтвердження.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 17 червня 2019 року ОСОБА_2 керуючи автомобілем Skoda Super B, державний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Сіверська, 184-Б в м. Харкові, на перехресті доріг Салтівське шосе та Окружна дорога, в порушення вимог п. 8.7.3 ПДР України, рухаючись на заборонений сигнал світлофора, не надав переваги в русі автомобілю, який рухався на зелений сигнал світлофора та допустив зіткнення з автомобілем Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП автомобіль Volkswagen Transporter отримав механічні пошкодження, а власник майна - матеріальних збитків.

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП відносно ОСОБА_2 , у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності відповідно до п.2 ч.1 ст.38 КУпАП

Із змісту вказаної постанови вбачається, що суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а саме порушення водієм транспортного засобу ПДР, що спричинило пошкодження транспортного засобу.

Згідно ч.ч.4, 5, 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абзаці першому пункту 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Абзацом четвертим вищевказаного пункту постанови роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК (редакція Закону 2004 року) вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вина відповідача ОСОБА_2 у скоєні вказаного ДТП встановлена.

Під час ДТП автомобіль Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , отримав значні механічні ушкодження.

На замовлення ОСОБА_1 , який є власником пошкодженого внаслідок ДТП 17 червня 2019 року транспортного засобу Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , 27 червня 2019 року (початок робіт 18 червня 2019 року) ТОВ «Автодом Харків» було складено наряд-замовлення на суму 37 847,62грн. (31 539,68грн. без ПДВ).

Також, на замовлення ОСОБА_1 06 серпня 2019 року (початок робіт 10 липня 2019 року) ТОВ «Автодом Харків» було складено наряд-замовлення на суму 83 740,86грн. (69 784,05грн. без ПДВ).

Таким чином, загальна сума збитків, як зазначає позивач становить 121 588,48грн. (сума разом з ПДВ).

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Разом з тим, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть, якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження  № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригод покладається на страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на Моторне (транспортне) страхове бюро України).

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ»; страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого - 100 000грн. за шкоду, заподіяну майну; розмір франшизи 1 000грн.

Згідно вимог ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до положень ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон).

Статтею 6 Закону передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно п.9.1. ст.9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування..

Пунктом 22.1 ст.22 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до положень ст.29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.
Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:
у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;
у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.
Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення (ст.36 Закону).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку звертався до страхової компанії відповідача - ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» про страхове відшкодування 

Як вбачається з Аварійного сертифікату № 78-D/55/7 від 21 червня 2019 року, вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобілю Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складає 102214,35грн. з ПДВ без урахуванням зносу деталей, що замінюються та без урахування суми франшизи). Сума вирахування ПДВ складає 14 129,61грн.; сума франшизи 1000грн.

Пунктом 36.2 ст. 36 Закону передбачено, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства на додану вартість. При цьому, доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, -МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. 

Згідно ст.9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
Тобто, франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку.

19 грудня 2019 року ТДВ «СК«Ю.Ес.Ай» здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок позивача на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії №АМ/5408645, за мінусом франшизи в розмірі 1000,00 грн. та за мінусом ПДВ 14 129,61грн., що складає 87084,74 грн. (102214,35грн. - 1000грн. - 14 129,61грн.).

Таким чином, ТДВ «СК«Ю.Ес.Ай» здійснив виплату страхового відшкодування в межах страхового ліміту без урахування франшизи відповідно до полісу та суми ПДВ. 

Разом з тим, як зазначалось вище 17 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву щодо уточнення позовних вимог, в якій просив виключити з кола відповідачів ТДВ «СК«Ю.Ес.Ай» та стягнути з відповідача  ОСОБА_2 на свою користь матеріальні збитки в розмірі 34 504,48грн. із розрахунку: 121 588,48грн. (сума завданих збитків) - 87 084грн. (сума страхового відшкодування з вирахуванням ПДВ та 1000грн. франшизи), моральну шкоду в розмірі 5 000грн. та судові витрати в розмірі 6 840,80грн., а усього 46 345,28грн.

Вказана заява була залишена поза увагою суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки вказане порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, т.я. судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди зі страхової компанії, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з підстав ч.2 ст.376 ЦПК України.

Враховуючи, що страховою компанією було виплачено суму страхового відшкодування в межах страхового ліміту, за вирахуванням суми франшизи та ПДВ, колегія суддів також вважає, що правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2  на користь позивача матеріальних збитків в сумі 11 916грн. не вбачається, окрім суми франшизи в розмірі 1000грн., яка підлягає обов`язковому стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Що стосується вирахування страховою компанією зі страхової виплати ПДВ, то матеріали справи не місять доказів того, що позивач звертався до страхової компанії щодо проведення ремонту транспортного засобу та надав відповідні документи, які б підтверджували факт проведення відновлювального ремонту належного йому транспортного засобу платником ПДВ в порядку вимог ст. 36 Закону.

З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 матеріальних збитків в розмірі 21 588,48грн., то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим.  

За змістом абзацу 2 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних  транспортних засобів» Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. 

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальним правилом та з огляду на положення статті 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві  юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач на підтвердження розміру завданої шкоди внаслідок вказаного ДТП 7 надав наряди-замовлення ТОВ «Автодом Харків» №ADZN034037 від 27 червня 201 року та №ADZN03484 від 06 серпня 2019 року за змістом яких, підприємством проведено роботи з ремонту автомобіля позивача, наведено перелік запчастин із зазначенням їх вартості, які оплачені позивачем відповідно до квитанцій №1388956268 від 21 червня 2019 року, №1388971375 від 21 червня 2019 року, № 1396552885 від 01 липня 2019 року, №1396562816 від 01 липня 2019 року, №1408708886 від 15 липня 2019 року, №1408703467 від 15 липня 2019 року, №142881392 від 06 серпня 2019 року, №1428804150 від 06 серпня 2019 року, №1428801705 від 06 серпня 2019 року, №1428798917 від 06 серпня 2019 року, №142880760 від 06 серпня 2019 року, на загальну суму 121588,48грн. 

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що обсяг проведених ремонтних робіт та замінених деталей зазначених у вказаних нарядах-замовленнях повною мірою відповідає характеру та обсягу ушкоджень, отриманих автомобілем позивача в результаті ДТП. 

Більш того, вказані документи не містять даних, що вказані роботи проведені для усунення пошкоджень автомобіля, отриманих саме в даному ДТП.

Матеріали справи свідчать, що огляд автомобіля був здійснений оцінювачем 20 червня 2019 року в присутності позивача, який зауваженнь не виказав. Результати огляду зафіксовані у протоколі огляду транспортного засобу.

Відомості наведені у висновку аварійного комісару (аварійний сертифікат №78-D/55/7) належними та допустимими доказами не спростований. Клопотання про призначення відповідної судової експертизи позивач не заявляв.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 21 588,48грн.

Оскільки рішення суду в частині стягнення моральної шкоди не оскаржується, тому в цій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.

Разом з тим, щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає, наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Крім того, суд апеляційної інстанції, врахував те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Так, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, на підтвердження витрат на правничу допомогу надано наступні документи: копію договору про надання правової допомоги, укладеного 12 лютого 2020 року між адвокатом Круліним К.В. та позивачем ОСОБА_1 ; копію додаткової угоди №1 від 18 лютого 2020 року до договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2020 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; оригінал ордеру №027540 про надання правової допомоги; копію заяви про договірне списання грошових коштів в розмірі 6000грн. на ім`я адвоката Кріуліна К.В., в якості оплати за надання правової допомоги від 18 лютого 2020 року

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Із змісту додаткової угоди №1 від 18 лютого 2020 року до договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2020 року вбачається, що позивач повинен був сплатити вартість вказаної у п.1 правової допомоги 6 000грн., протягом 5 днів з дня підписання даної угоди.
Згідно п.1 цієї угоди адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу:
-підготувати та подати до суду позовну заяву про стягнення шкоди, яка завдана ДТП;
-підготувати та направити адвокатський запит, отримати додаткові докази для обгрунтування доводів позовної заяви;
-- представляти інтереси клієнта протягом розгляду позовної заяви в першій судовій інстанції; надавати відповіді на консультації клієнту з питань правового та/або інформаційного характеру щодо розгляду позовної заяви 

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З рішення суду першої інстанції вбачається, що фактично позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково на суму 6 000грн, що становить 6,5840 частину задоволених позовних вимог (34 504,48грн. + 5000грн.) / 6000грн.).

Отже, з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 911,30грн. (6000грн. / 6,5840).

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду першої інстанції в частині в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню 

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу - скасувати.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 911,30грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -                                                        Н.П. Пилипчук

Судді -                                                               О.Ю. Тичкова 

                                                                        О.В. Маміна