Справа № 465/2814/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М. 
Провадження № 33/811/1201/20                 Доповідач: Гуцал І. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду Гуцал І.П., з участю адвоката Онацька В.В., розглянувши апеляційну скаргу представника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 - адвоката Онацька Володимира Вячеславовича на постанову судді Франківського районного суду Львівської області від 3 серпня 2020 року про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

в с т а н о в и в :

постановою судді Франківського районного суду Львівської області від 3 серпня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 420 гривень 40 копійок судового збору.
Згідно з постановою судді, ОСОБА_1  13 травня 2020 року о 20:18 год. керував транспортним засобом БМВ д.н.з. НОМЕР_1  у м. Львові на вул. Городоцькій, 205 в стані алкогольного сп`яніння, який підтверджується висновком №239, виданим 13 травня 2020 року в медичному закладі КНП КЛШМД. Своїми діями ОСОБА_1 не виконав вимоги п. 2.9.а ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст.130 КУпАП.
На постанову судді Франківського районного суду Львівської області від 3 серпня 2020 року представник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 – адвокат Онацько В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що постанова судді місцевого суду є незаконною та необґрунтованою, оскільки така не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на належних, достатніх і допустимих доказах. 
Зокрема, вказує, що суддя місцевого суду помилково дійшла висновку щодо порушення ОСОБА_1 п.2.9а ПДР, оскільки медичний висновок, виданий 13 травня 2020 року, не вказано, хто саме перебував у стані сп`яніння, не зазначено вид сп`яніння (алкогольне, наркотичне, токсичне), не відомо, хто відмовився від здачі біологічних та серологічних обстежень, відсутній підпис обстежуваної особи.
Вказує, що у письмових поясненнях до протоколу ОСОБА_1 вказав, що йому зненацька запропонували дихати в трубку, від чого він відмовився. Аналогічна позиція відображена останнім і у його письмових поясненнях, відібраних працівниками поліції. 
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, пояснень та медичного висновку, ОСОБА_1 відмовився пройти огляд на стан сп`яніння. Попри це, у медичному висновку вказано, що хтось відмовився від здачі біологічних та серологічних обстежень, а графа протоколу «свідки» є пустою. 
Зазначає, що згідно з вимогами Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 9 листопада 2015 року за № 1452/735, огляд на стан сп`яніння проводиться у присутності двох свідків, однак такі залучені не були.
Посилається на те, що з наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відмовився пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у лікарні. Відтак у справі відсутні належні, достатні та допустимі докази, які б підтверджували наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Крім того, вказує, що розгляд справи суддею першої інстанції проводився у відсутності ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що має наслідком порушення процедури розгляду компетентним судом. 
Також вказує, що 1 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року (в редакції від 20 грудня 2019 року), відповідно до якого керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, на підставі ст. 286-1 КК України стало кримінально-караним діянням. Зазначає, що закони мають зворотню дію в часі лише тоді, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки на момент розгляду справи інкриміноване ОСОБА_1 діяння перестало бути адміністративним правопорушенням, вважає, що провадження щодо останнього підлягає закриттю у зв`язку зі скасуванням акта, який передбачає адміністративну відповідальність.
Заслухавши пояснення представника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 – Онацька В.В., який підтримав подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходжу до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому законом.
Частиною 7 ст. 294 КУпАП встановлено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Як убачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суддя місцевого суду в достатній мірі повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах.
Пунктом 2.9а Правил дорожнього руху встановлено, що водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
З апеляційної скарги вбачається, що апелянтом не оспорюється факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а тому оцінка даному факту суддею апеляційної інстанції не надається.
Посилання апелянта на те, що на момент розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, складеного щодо ОСОБА_1 акт, який передбачає відповідальність, скасовано, не береться до уваги суддею апеляційної інстанції, оскільки відповідно до ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.
Частина 1 ст. 130 КУпАП в редакції від 13 травня 2020 року, що діяла на час вчинення правопорушення ОСОБА_1 , за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння передбачала відповідальність у вигляді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стаття 286-1 КК України, що діяла в період з 1 по 3 липня 2020 року, передбачала відповідальність за керування транспортними засобами в стані наркотичного сп`яніння у вигляді штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Оскільки ст. 286-1 КК України посилює відповідальність особи, відтак необхідно розглянути питання притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП в редакції від 13 травня 2020 року.
Так, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 9 листопада 2015 року за № 1452/735, визначено два можливі способи проходження огляду на стан сп`яніння – на місці зупинки транспортного засобу або в закладі охорони здоров`я. При цьому порядок проходження такого огляду є різним.
Зокрема, відповідно до вимог ч. 6 розділу ІІ Інструкції №1452/735 огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків. В той самий час, згідно з ч. 3 розділу ІІІ огляд у закладах охорони здоров`я щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем закладу охорони здоров`я, який пройшов тематичне удосконалення за відповідною програмою згідно з чинним законодавством. При цьому під час проходження огляду в медичному закладі, чинним законодавством вимог щодо присутності свідків не передбачено.
З огляду на наведене, доводи апелянта в частині того, що огляд на стан сп`яніння проводився у відсутності свідків, що має наслідком неналежне складення такого, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Частиною 3 розділу ІІІ вказаної Інструкції визначено, що метою огляду є встановлення наявності чи відсутності стану сп`яніння в обстежуваної особи. При цьому ч. 7 цієї Інструкції визначено, що обов`язковим є проведення лабораторних досліджень лише на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини. Стосовно алкоголю така вимога відсутня.
У даному випадку з направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції вбачається, що у ОСОБА_1 було виявлено наступні ознаки алкогольного сп`яніння: почервоніння обличчі, нечітка вимова, запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода. 
З висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наданого лікарем КНПК ШМД 13 травня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_3 категорично відмовився здати біологічне середовище для обстеження. Разом з тим, лікарем констатовано, що останній перебуває у стані сп`яніння.
Суддею апеляційного суду не беруться до уваги доводи апелянта щодо того, який вид сп`яніння вміняється ОСОБА_3 , оскільки з наявних матеріалів справи йдеться саме про алкогольне сп`яніння, що стверджується, зокрема, виявленими у ОСОБА_3 ознаками, вказаними у протоколі серії ДПР18 №378780 від 13 травня 2020 року та направленні ОСОБА_3 на огляд.
Посилання апелянта стосовно того, що у висновку щодо результатів медичного огляду від 13 травня 2020 року не вказано, хто саме перебуває у стані сп`яніння, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки у такому вказано, що огляд здійснюється щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відтак результати огляду та відмова здати зразки біологічного середовища також стосуються вказаної особи.
При цьому письмові пояснення ОСОБА_1 в частині того, що він відмовився здати аналізи в лікарні, оскільки переконаний у співпраці поліцейських з лікарями та підкупі останніх, не спростовують, а, в сукупності з іншими доказами, доводять вину останнього у вчиненні інкримінованого йому правопорушеннями.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є  будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документам. 
З огляду на наведене, суддя апеляційної інстанції погоджується з висновком судді місцевого суду про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП стверджується, зокрема:протоколом серії ДПР 18 № 318780 від 13 травня 2020 року, який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП та яким зафіксовано час, місце та обставини вчинення правопорушення, наявними в матеріалах справи відеоматеріалами та висновком №239, виданим 13 травня 2020 р. в медичному закладі КНП КЛШМД.
При цьому суддя апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні клопотання апелянта про допит свідків – інспекторів поліції та медичних працівників, оскільки допит свідків здійснюється з метою перевірки отриманих доказів, в тих випадках, коли у ньому є необхідність. У даній ситуації суддя, що здійснює перегляд рішення місцевого суду, приходить до висновку, що необхідності у допиті свідків немає. Крім того, слід звернути увагу на те, що задоволення клопотання про допит свідків є правом, а не обов`язком суду.

Інших доводів, які б підтверджували допущення суддею місцевого суду норм матеріального чи процесуального права особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, не наведено. Таких не здобуто й суддею апеляційної інстанції.
Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і наклав стягнення з урахуванням положень ст. 33 КУпАП в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є необхідним і достатнім та відповідає меті адміністративного стягнення. 
З огляду на наведене, оскаржувана постанова судді є законною та обґрунтованою, відтак підстав для її зміни чи скасування не вбачається.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в :

постанову судді Франківського районного суду Львівської області від 3 серпня 2020 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу його представника - адвоката Онацька Володимира Вячеславовича - без задоволення.
Постанова судді апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Гуцал І.П.