Ухвала
Іменем України
27 жовтня 2020 року                                                                                                                
м. Київ
справа № 760/27869/13-к 
провадження № 51-2169км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: прокурора представника потерпілого	  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,	
виправданих    захисників	ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , 	
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та представника потерпілого ОСОБА_13 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року щодо 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя м. Києва, 
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Хмельницького, жителя м. Києва,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця Республіки Казахстан, жителя АДРЕСА_1 . 
Обставини справи та зміст судових рішень

1.  Органами досудового розслідування ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 обвинувачувалися в тому, що вони за попередньою змовою між собою та ОСОБА_6 і ОСОБА_16 здійснили розбійний напад на ОСОБА_13 , викрали його, а також незаконно заволоділи транспортним засобом за таких обставин.
2.   ОСОБА_6 як організатор вчинення злочину заздалегідь розподілив ролі між ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 і ОСОБА_16 , забезпечив останніх автомобілем, мобільними телефонами та надав інформацію щодо   ОСОБА_13 .
3.  31 травня 2010 року приблизно о 23:30 біля автостоянки на вул. Амосова, 2-а в м. Києві  ОСОБА_14 , ОСОБА_8 і ОСОБА_16 завдали ОСОБА_13 кількох ударів по голові, у результаті чого останній втратив свідомість, а ОСОБА_9 в цей час спостерігав за навколишньою обстановкою.
4.  Потім нападники на автомобілі завезли ОСОБА_13 на берег Совського озера неподалік будинку № 29 на вул. П. Радченка в м. Києві, де зв`язали йому руки і ноги та заволоділи майном потерпілого на загальну суму 16 190 грн. Під час нападу ОСОБА_13 було заподіяно легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.
5.  Після цього приблизно о 23:50 на території автостоянки ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і ОСОБА_16 , скориставшись раніше відібраним у ОСОБА_13 радіоключем, незаконно  заволоділи автомобілем «BMW-X5» вартістю 680 000 грн, який перегнали в с. Літки Броварського району Київської області, де під час їх переслідування працівниками міліції залишили автомобіль, а самі втекли.
6.  Крім того, ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що у 2007 році незаконно придбав за 300 доларів США посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_18 . У подальшому ОСОБА_8 пред`являв це посвідчення на вимогу працівників ДАІ під час пересування на автомобілях, використовуючи таким чином завідомо підроблений документ.
7.  Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року визнано невинуватими та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення злочинів:   ОСОБА_6 – за частиною 3 статті 27 і частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 27 і частиною 3 статті 289 Кримінального кодексу України (далі – КК), а Неверовського ОСОБА_19 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 – за частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 289, частиною 2 статті 146 КК.
8.  Також суд виправдав ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК.
9. Тим же вироком ОСОБА_8 визнано винним у  вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 263 КК, і звільнено його від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
10.  Суд визнав доведеним, що восени 2010 року ОСОБА_8 на ринку «Куренівський» у м. Києві незаконно придбав вогнепальну зброю – револьвер системи «наган» зразка 1895 року та боєприпаси – 6 патронів калібру 7,62 мм. Зазначені предмети він перемістив та зберігав за місцем свого проживання на АДРЕСА_2 .
11.  Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 07 лютого 2019 року залишив без змін вирок суду першої інстанції
Вимоги і доводи касаційних скарг 

12.  У касаційних скаргах прокурор та представник потерпілого на підставі пунктів 1 та 2 частини 1 статті 398 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі – КПК 1960 року) просять скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд.
Щодо виправдання за обвинуваченням за частиною 2 статті 187 та частиною 3 статті 289 КК

13.  Прокурор та представник потерпілого вважають, що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім зібраним у справі доказам та не мотивував, чому надано перевагу показанням виправданих над показаннями потерпілих, чому докази сторони обвинувачення визнані недостатніми для доведення винуватості згаданих осіб.
14.  Посилаються на те, що судом безпосередньо не досліджувалися деякі докази, зазначені у вироку. 
15.  Скаржаться, що ряд доказів, зокрема протоколи впізнання, роздруківки телефонних розмов, були визнані судом недопустимими без достатніх підстав. 
16.  На думку прокурора, суд мав направити справу на додаткове розслідування, установивши, що певні процесуальні дії були здійснені слідчим, який не мав повноважень на їх проведення.
Щодо застосування норм  Кримінального процесуального кодексу України 2012 року (далі – КПК 2012 року)
17.  Прокурор стверджує, що суд неправильно послався на пункт 1 частини 2 статті 284 КПК 2012 року як на підставу виправдання обвинувачених, оскільки провадження у справі відбувалося за правилами КПК 1960 року. Зазначає, що невизначеність підстав виправдання заважає правильному вирішенню цивільного позову.
Щодо виправдання  ОСОБА_8 за частиною 3 статті 358 КК
18.  На думку прокурора, установивши, що посвідчення водія з фотокарткою ОСОБА_8 містить неправдиві дані, суд дійшов неправильного висновку про відсутність у його діях складу злочину. Крім того, суд мав винести окрему ухвалу в порядку статті 23-2 КПК 1960 року щодо факту підробки документа невстановленими особами. 
Щодо обвинувачення за частиною 1 статті 263 КК
19.  Прокурор також вважає, що суд порушив вимоги статті 335 КПК 1960 року, оскільки, визнавши ОСОБА_8 винним за частиною 1 статті 263 КК, не призначив покарання за цей злочин, звільнивши його від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК.
Щодо апеляційного розгляду
20.  На переконання скаржників, апеляційний суд розглянув справу формально, всупереч вимогам статті 377 КПК 1960 року не надав відповідей на конкретні доводи апеляційних скарг сторони обвинувачення та потерпілого.
Позиції учасників касаційного розгляду
21.  У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення та потерпілого.
22.  Представник потерпілого підтримав свої та сторони обвинувачення касаційні вимоги.
23.  Виправдані та їхні захисники заперечили проти задоволення касаційних скарг, вважаючи судові рішення законними й обґрунтованими. 
24.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
Оцінка Суду

25.  Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали кримінальної справи та доводи в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку, що  скарги не підлягає задоволенню на таких підставах.
26. Відповідно до вимог статті 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
27.  У касаційних скаргах прокурор та представник потерпілого переважно не погоджуються зі встановленими судом фактичними обставинами справи. Однак у силу статті 398 КПК 1960 року при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370–372 цього Кодексу. Суд спирається на обставини справи, встановлені судами попередніх інстанції, якщо тільки стороною не продемонстровано, що встановлення цих обставин було проведено з порушенням процесуального закону.
Щодо виправдання обвинувачених за частиною 2 статті 187 та частиною 3 статті 289 КК
28.  Згідно з положеннями частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, і на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
29.  Виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину (частина 4 статті 327 КПК 1960 року). 
30.  Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався.
31.  Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції в процесі розгляду справи, забезпечивши змагальність сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів відповідно до частини 5 статті 16-1 КПК 1960 року, ретельно перевірив надані сторонами докази, навів їх детальний аналіз і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
32.  У вироку детально викладені підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
33.  Згідно з вимогами статті 334 КПК 1960 року суд, визнавши недоведеним обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_6 за частиною 3 статті 27 і частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 27 і частиною 3 статті 289 КК, а  ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 – за частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 289, частиною 2 статті 146 КК, у мотивувальній частині вироку вказав, які докази обвинувачення він відкинув, а які визнав недостатніми для висновку про їх винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів.
34.  Зокрема, суд першої інстанції, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини відхилив досудові свідчення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , від яких вони відмовились у судовому засіданні,стверджуючи, що показання проти себе та інших осіб надавали під фізичним та психічним впливом.
35.  Також суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги роздруківок телефонних перемовин, визнавши їх достовірність сумнівною через те, що ці документи жодним чином не завірені та долучені до справи в непроцесуальний спосіб.
36.  Показання потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_20 суд оцінив як такі, що викликають сумніви в достовірності, а також визнав їх недостатніми для ухвалення обвинувального вироку. 
37. Суд погоджується з такими висновками та зазначає, що сама собою незгода сторони обвинувачення з оцінкою судами попередніх інстанцій доказів не є свідченням порушення ними кримінального процесуального закону. 
Щодо безпосередності дослідження доказів
38.  Прокурор вказує на те, що судом безпосередньо не досліджувався документ, що міститься на а.с. 205 у т. 21, на який є посилання в рішенні суду. 
39.  Однак сторона обвинувачення у своїй скарзі не пояснила, яким чином стверджувана нею відсутність безпосереднього дослідження цих доказів перешкодила або могла перешкодити постановленню законного й обґрунтованого рішення. 
40.  Як свідчать матеріали справи, наявність у ОСОБА_20 боргу перед ОСОБА_6 обговорювалася під час допиту ОСОБА_20 , як і питання дійсності боргової розписки. Сторона обвинувачення, сторона захисту і потерпілий під час судового розгляду мали можливість коментувати зміст судового рішення у цивільній справі, на яке суд посилається у вироку. 
41.  Крім того, як видно з матеріалів справи, прокурор і потерпілий у своїх апеляційних скаргах не ставили питання про порушення безпосередності дослідження цього документа і не наполягали на його повторному дослідженні судом апеляційної інстанції.
42.  Таким чином, у цьому аспекті скарга прокурора не містить доводів, які свідчать про істотне порушення судами вимог кримінально-процесуального закону, а отже не відповідає вимогам частини 1 статті 398 КПК.
Щодо виправдання  ОСОБА_8 за частиною 3 статті 358 КК
43.  Як убачається з обвинувального висновку, діяння ОСОБА_8 щодо вилученого у нього посвідчення водія на ім`я ОСОБА_18 кваліфіковані органом досудового слідства за частиною 3 статті 358 КК у редакції, що діяла на момент вчинення злочину, як використання завідомо підробленого документа.
44.  Констатуючи відсутність у діянні ОСОБА_8 складу цього злочину, суд насамперед виходив з того, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів факту використання ОСОБА_8 даного документа. 
45.  Посилання прокурора у скарзі на те, що висновок експерта свідчить про підробку посвідчення особами, які мають доступ до бланків таких документів та спеціального обладнання, не спростовує висновків суду про недоведеність винуватості  ОСОБА_8 саме у використанні підробленого документа.
46.  Невинесення судом окремої ухвали в порядку статті 23-2 КПК 1960 року з цього питання не є істотним порушенням кримінально-процесуального закону в розумінні статті 370 цього Кодексу.
Щодо застосування пункту 1 частини 2 статті 284 КПК 2012 року
47.  Прокурор у скарзі стверджує, що суд порушив статтю 3 КПК 1960 року та пункт 11 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК 2012 року, пославшись як підставу для виправдання (закриття провадження) у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення на пункт 1 частини 2 статті 284 КПК 2012 року.
48.  Проте таке твердження прокурора є помилковим, адже в пункті 1 частини 2 статті 284 КПК 2012 року йдеться про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
49.  Зі змісту вироку чітко видно, що суд застосував зазначену норму КПК 2012 року лише в контексті звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 263 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 49 КК.
50.  Крім того, слід зазначити, що епізод незаконного поводження ОСОБА_8 зі зброєю та боєприпасами жодним чином не зачіпає інтересів потерпілих та не впливає на вирішення цивільного позову, як про це стверджує прокурор у касаційній скарзі. 
51.  З огляду на явну суперечливість та необґрунтованість доводів прокурора в цій частині Суд їх відхиляє.
52.  Суд не вважає помилкове посилання суду на пункт 1 частини 2 статті 284 КПК 2012 року замість пункту 5 частини 1 статті 7-1 КПК 1960 року таким порушенням, яке дає підстави для скасування судових рішень щодо ОСОБА_8 , оскільки ця помилка не позначилася на правильності застосування норм кримінального закону про строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.
53. Також Суд не встановив невідповідності вироку вимогам статті 335 КПК через те, що місцевий суд не призначив покарання за частиною 1 статті 263 КК, адже ОСОБА_8 було звільнено на підставі статті 49 КК за його заявою  від кримінальної відповідальності, а не від покарання.
Щодо апеляційного розгляду
54.  Апеляційний суд, провівши часткове судове слідство під час апеляційної розгляду, обґрунтовано залишив вирок без зміни, зазначивши в ухвалі детальні підстави свого рішення. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено, а стосовно доводів апеляцій прокурора, потерпілого та його представника, що за змістом аналогічні доводам у касаційних скаргах, наведено переконливі мотиви їх спростування. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів ці висновки апеляційного суду. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 377 КПК 1960 року.
55.  Істотних порушень вимог кримінального чи кримінально-процесуального закону, які є безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 394–396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілого – без задоволення.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3