Справа № 161/9077/20 	Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б. 	
Провадження № 22-ц/802/1210/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
11 грудня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І., 
суддів Данилюк В. А., Федонюк С. Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що 07.09.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем  ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до умов якої остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки позичальник  ОСОБА_1 свої зобов`язання по кредитному договору не виконала, станом на 31.03.2020 у неї утворилась заборгованість перед банком в загальній сумі з процентами та штрафами в розмірі 355 782,40 грн. Банк до стягнення заявляє суму 132 370,46 грн, яка складається з заборгованості за кредитом – 4707,12 грн, заборгованості за процентами – 127 663,34 грн з 07.09.2010 по 30.12.2018. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 132370,46 грн станом на 31.03.2020.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» кредитну заборгованість в розмірі 4 707,12 грн, з яких 4 707,12 грн – заборгованість тілом кредиту. Стягнуто з  ОСОБА_1  в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 74,83 грн судового збору.
Позивач подав апеляційну скаргу на зазначене рішення в частині відмови у стягнення заборгованості за відсотками. Вважає, що рішення в цій частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Вказує, що підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору. Приєднання до Умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком. Відповідач не заявляв вимог про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідач не оспорював розмір заборгованості по кредиту, а своїми діями з користування кредитними коштами, часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 погоджувалась із розміром боргу, в т. ч. нарахуванням відсотків та пені. Відповідач частково погашала заборгованість, тобто погоджувався із розподілом коштів, в т. ч. на погашення заборгованості за відсотками та пенею, а тому правових підстав для відмови в частині позовних вимог у суду не було. Просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу в даній справі не подавався.
       Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду лише в частині відмови в стягненні заборгованості за відсотками, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині рішення.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», яке наразі має найменування є АТ КБ «ПриватБанк», 07 вересня 2010 року укладено кредитний договір з відповідачем, згідно з умовами якого останній отримав кредит шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку.
На підтвердження цих вимог банк надав копію підписаної 07 вересня 2010 року сторонами анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанк», витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунки заборгованості за договором без номера від 07 вересня 2010 року та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
У позовній заяві позивач вказує про отримання відповідачем кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 1 900,00 грн, на картковий рахунок. Проте, підписана відповідачем анкета-заява жодних даних про розмір кредитного ліміту не містить.
Анкета-заява взагалі не передбачає жодних істотних умов договору, а саме, як зазначено вище, суми кредитування, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, умов щодо процентної ставки і її нарахування, а також не передбачає відповідальності у вигляді пені та штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, порядку нарахування.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги за кредитним договором, посилався на витяг з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua і є частиною спірного договору.
Додані до позову Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та Правила мав на увазі і розумів відповідач, підписуючи анкету-заяву, та відповідно, чи брав він на себе викладені у них зобов`язання, позивачем суду не надано. У Витягу з тарифів наведено чотири види карт і всі вони мають різні базові процентні ставки.
А тому висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин (07 вересня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03 червня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
У заяві позичальника від 07 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно наданого банком розрахунку, станом на 31.03.2020 заборгованість за кредитним договором становить – 355 782,40 грн, в тому числі: заборгованість кредитом – 4 707,12 грн, за заборгованість за відсотками за користування кредитом – 349 675,28 грн, пеня – 1 400,00 грн.
Звертаючись до суду, банк заявив до стягнення суму 132 370,46 грн, яка складається з заборгованості за кредитом – 4707,12 грн, заборгованості за процентами – 127 663,34 грн з 07.09.2010 по 30.12.2018
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
 Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження конкретних запропонованих відповідачеві Умов та Правил надання банківських послуг, а тому висновок суду першої інстанції про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про тіло кредиту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, є правильним.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Підписана відповідачем анкета-заява жодних даних про розмір кредитного ліміту не містить, а встановлених у справі обставин, що наведені вище, суд першої інстанції підставно прийшов до висновку, що у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді тіло кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді пені та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
У апеляційній скарзі позивач зазначає, що 12.10.2012 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яка в подальшому перевипускалась, і на картку було встановлено кредитний ліміт 1900грн. Проте таких доказів не надає. Розрахунок заборгованості за договором станом на 31.03.2020, доданий до позовної заяви, не підтверджує обставин викладених у позовній заяві. Наданий банком розрахунок не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком. Так, з розрахунку заборгованості вбачається, до жовтня 2014 року не існувало залишку поточної заборгованості і кредитних коштів не надавалось, відсотки не нараховувались. Відповідно до довідки банку (без номеру та дати видачі) старт карткового рахунку відбувся 10.12.13р. Виписка за договором надана з 13.10.2012 року.
Отже, вимога про стягнення заборгованості по відсоткам за період з 07.09.10 по 30.12.18р. є необгрунтованна і не підлягає до задоволення.
На підставі викладеного, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Суд підставно дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 07 вересня 2010 року лише за простроченим тілом кредиту в сумі 4 707,12 грн. 
В даній справі відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з   ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку в частині відмови в задоволенні позовних вимог.
Рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

 
П О С Т А Н О В И В:

 
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2020 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий  

 
Судді