Ухвала
іменем України
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 199/2168/20
провадження № 51-5426ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Встановлені обставини
За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська
від 13 травня 2020 року ОСОБА_5  визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 119 КК
до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Вирішено питання щодо судових витрат.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишив без задоволення, а вирок міського суду від 13 травня
2020 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення місцевим та апеляційним судами вимог кримінального процесуального закону, на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого просить скасувати рішення цих судів і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Мотиви Верховного Суду
Положеннями ст. 427 КПК встановлено вимоги до касаційної скарги.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга має містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, котра подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід ураховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Однак усупереч наведеним положенням закону, формально посилаючись на порушення місцевим та апеляційним судами норм матеріального і процесуального права, захисник у касаційній скарзі не навела обґрунтування незаконності рішень цих судів, як вона мала зробити відповідно до статей 412–414 КПК, не зазначила, у чому конкретно полягають ці порушення, як вони вплинули на законність, обґрунтованість та справедливість оскаржуваних вироку й ухвали і чому такі порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом згаданих судових рішень
з огляду на положення статей 370, 374, ч. 3 ст. 404, 419 і ч. 1 ст. 537 цього Кодексу
та статей 50, 65, 75, ч. 1 ст. 119 КК у їх взаємозв`язку.
Посилаючись у касаційній скарзі на недотримання апеляційним судом вимог ч. 3
ст. 404 КПК, захисник у касаційній скарзі не вказала, у дослідженні яких обставин, установлених під час кримінального провадження і досліджених судом першої інстанції не повністю або з порушеннями (у чому полягає неповнота і порушення), відмовив суд апеляційної інстанції.
Також у касаційній скарзі не вказано, яких конкретно доводів, наведених в апеляційній скарзі, усупереч ст. 419 цього Кодексу апеляційний суд узагалі не дослідив,
не перевірив та не оцінив, унаслідок чого визнав їх необґрунтованими.
Касаційна скарга не містить конкретних доводів щодо незаконності усіх висновків суду апеляційної інстанції, наведених в ухвалі цього суду на спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого, з посиланням на конкретні положення процесуального та матеріального права.
Натомість захисник у касаційній скарзі спонукає Верховний Суд встановити
й визнати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному вироку, а також просить дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дали районний та апеляційний суди, що відповідно до статей 433, 438 КПК не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.
Вимоги в касаційній скарзі мають бути чіткими та відображати конкретну і послідовну позицію скаржника, яка не повинна містити суперечностей чи взаємовиключних доводів, щоби не вимушувати суд касаційної інстанції проявляти ініціативу й на власний розсуд обирати один із кількох запропонованих стороною альтернативних взаємовиключних напрямків поведінки; не породжувати у протилежної сторони сумніви в об`єктивності та неупередженості касаційного суду шляхом покладення на нього непритаманних суду функцій сторін судового провадження.
Вимоги захисника про скасування вироку та ухвали і призначення нового розгляду
в суді першої інстанції є необгрунтованими. З касаційної скарги не зрозуміло, якого кінцевого результату прагне досягти захисник за результатом касаційного розгляду
і справи в цілому.
Фактично порушуючи перед касаційним судом одночасно три питання: про незастосування судами нижчих інстанцій положень ст. 75 КК; щодо суворості призначеного за ч. 1 ст. 119 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки
6 місяців; про неможливість відбування призначеного покарання за станом здоров`я, вирішення яких потребує прийняття трьох взаємовиключних рішень, захисник таким чином покладає на касаційний суд непритаманну йому функцію сторони захисту, що порушує принципи верховенства права, законності, рівності перед законом і судом,
а також змагальності сторін та диспозитивності.
Крім того, захисник не зазначила, чи бажає брати участь у касаційному розгляді кримінального провадження, як це передбачено ч. 3 ст. 427 КПК.
Суд касаційної інстанції є судом права, який відповідно до положень ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування і недотримання вимог ст. 427 цього Кодексу перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1
ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.
У новій касаційній скарзі захисник має визначитися з одним конкретним результатом, якого прагне досягти за наслідком перегляду її касаційної скарги
та відповідно до цього результату зазначити вимоги до касаційного суду, навести чіткі й послідовні обґрунтування своїх вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Залишити без руху касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2020 року
та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 
і встановити строк для усунення недоліків — п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                           ОСОБА_3