Справа № 347/620/20 
Провадження № 22-ц/4808/1265/20 
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2020 року         м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                               судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
                               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                               секретаря                Капущак С.В., 
                               з участю:                представника відповідача ОСОБА_1 – 
                                                        ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 та 
                                                       його представників: ОСОБА_4 та                                                                  ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на заочне рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Гордієм В.І. 03 серпня 2020 року,
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги були мотивовані тим, що 07 грудня 2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 07 грудня 2016 року, про що ним власноручно було складено розписку. Однак, у встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув. Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_1 відмовився повертати отримані ним кошти, позивач ОСОБА_3 просив стягнути з нього в судовому порядку заборгованість за договором позики, яка складається з: 3 000 доларів США – основний борг; 293,67 доларів США – 3% річних, а також 6 843,97 грн понесених судових витрат. Крім того, позивач просив поновити йому строк звернення до суду, оскільки він пропустив його з поважних причин, а саме у зв`язку із хворобою, що підтверджується відповідними доказами.
Заочним рішенням Косівського районного суду від 03 серпня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено. Постановлено поновити позивачу строк на звернення до суду, як пропущений з поважних причин. Також постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 000 доларів США основного боргу, 3% річних, що становить 293,67 доларів США, а також 6 843,97 грн понесених судових витрат.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на недоведеність обставин, що мають значення для значення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на невірне застосування судом норм матеріального права. Зокрема, представник апелянта вказує на те, що в розписці, яка була складена ОСОБА_1 , не вказано його зобов`язання повернути позичені кошти ОСОБА_3 , що є істотною умовою для виникнення правовідносин за договором позики. Крім того, представник відповідача зазначає, що власне зміст розписки є суперечливим та не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної частини грошової суми від позивача. А тому, на думку представника ОСОБА_1 , у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивачем ОСОБА_3 було пропущено строк позовної давності, про що ОСОБА_1 у зв`язку з його відсутністю на час розгляд справи на території України не мав можливості заявити в суді першої інстанції. Представник ОСОБА_1 також вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано поновив позивачу пропущений ним строк позовної давності, оскільки вказані причини пропуску такого строку, на його думку, не є поважними. При цьому, зауважує представник відповідача, долучені до позовної заяви копії медичного документу про перебування позивача на лікуванні протягом грудня 2019 року, не є належними доказами та не підтверджують неможливість позивача в межах трирічного строку подати до суду позовну заяву. Також суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивач або будь-яка інша особа в його інтересах могла б направити позовну заяву поштою до суду. Не погоджується представник ОСОБА_1 також і з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, оскільки позивачем не обґрунтовано належним чином надання йому правової допомоги саме в судових засіданнях, які фактично не відбувалися в присутності адвоката. Не підтверджено також і кількість витраченого адвокатом часу у розмірі 20 годин. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким застосувати строк позовної давності, який пропущений ОСОБА_3 без поважних причин, відмовити позивачу в поновленні даного строку та відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в повному обсязі.
У надісланому на адресу суду відзиві позивач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 заперечив. Додатково зазначив, що в розписці, оригінал якої знаходиться у нього, відповідач вказав про своє зобов`язання повернути йому борг до 07 грудня 2016 року. Вважає, що суд першої інстанції правомірно поновив йому строк на звернення до суду, оскільки такий строк пропущено із поважних причин, що підтверджується документально. Крім того, ОСОБА_3 зауважує, що відповідач мав можливість заявити про застосування спливу позовної давності в суді першої інстанції, оскільки був належним чином повідомлений про розгляд справи та подавав клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому часу для укладення договору із адвокатом про надання правової допомоги. Однак, таким правом ОСОБА_1 в суді першої інстанції не скористався. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
В засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у ній. Додатково вказав, що у суду першої інстанції не було підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, оскільки належних доказів поважних причин пропуску строку ним надано не було. Рішення суду вважає незаконним та необгрунтованим, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності.
Позивач ОСОБА_3 та його представники доводи апеляційної скарги заперечили, вважаючи рішення суду законним та обгрунтованим. Додатково ОСОБА_3 , надавши апеляційному суду оригінал розписки, пояснив, що він тривалий час вів переговори із відповідачем про повернення ним боргу за договором позики. До суду не звертався, оскільки ОСОБА_1 обіцяв повернути борг добровільно. Також позивач вказав, що зрозумівши, що ОСОБА_1 свого обовязку не виконає, почав готуватися до подачі позову, однак перешкодою звернення до суду стало погіршення здоров`я. Крім того, позивач ОСОБА_3 зазначив, що з грудня 2019 року по березень 2020 року перебував у хворобливому становищі, що спричинило пропуск ним позовної давності. Рішення суду вважає законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 крім того зазначила, що нею виконано обумовлений договором об`єм робіт з надання позивачу правової допомоги. Вказала, що вона неодноразово з`являлась в судові засідання в цій справі, але засідання не проводились не з її вини.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та його представників, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що у складеній відповідачем  ОСОБА_1  борговій розписці міститься його зобов`язання повернути позивачу ОСОБА_3  позичені грошові кошти у строк до 07 грудня 2016 року. А тому вважав, що є підстави для стягнення із відповідача заборгованості за договором позики. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, однак вказані ним причини є поважними, а тому даний строк підлягає поновленню. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке. 
Судом першої інстанції встановлено і жодною із сторін не заперечується, що 07 грудня 2015 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 3 000 доларів США на термін з 07 грудня 2015 року до 07 грудня 2016 року, про що ним було власноручно написано розписку. (а.с. 10).
Однак, в обумовний термін відповідач борг не повернув.
Апеляційний суд зауважує, що факт написання боргової розписки відповідач ОСОБА_1 не заперечив. Разом з тим, представник відповідача вважає, що розписка не містить зобов`язання боржника про повернення коштів, що свідчить про те, що між сторонами не виникло зобов`язальних відносин за договором позики.
Однак, погодитись із зазначеними твердженнями представника ОСОБА_1 колегія суддів не може з огляду на таке.
У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Такі правові висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року при розгляді справи № 497/468/17.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц вказав, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Аналізуючи вищезазначені норми права та зміст боргової розписки, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що складена ОСОБА_1 боргова розписка про отримання ним в борг від ОСОБА_3 3 000 доларів США та наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про доведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики. 
Крім того, слід зазначити, що в засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 представлено роздруківку смс-повідомлень з відповідачем ОСОБА_1 протягом грудня 2018 року - вересня 2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 обіцяв повернути позивачу борг. 
Вищевказане дає підстави для висновку, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу повернення боргу за договором позики на підставі розписки. А тому апеляційнйий суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач вправі вимагати повернення йому 3 000 доларів США основного боргу та 3% річних, що становить 293,67 доларів США. Розмір заявленої позивачем заборгованості у вищезазначеній сумі підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Відповідачем вказаного розрахунку під час розгляду справи спростовано не було.
Таким чином, твердження представника ОСОБА_1 про те, що між сторонами відсутні правовідносини з приводу договору позики є хибними.
Апеляційний суд також відхиляє посилання представника апелянта на те, що суд першої інстанції необґрунтовано у відсутності поважних причин поновив позивачу пропущений ним строк позовної давності.
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
При цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Колегія суддів зауважує, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин.
Встановлено, що позивач ОСОБА_3 не звернувся в трирічний строк з позовними вимогами до відповідача, а саме до 07 грудня 2019 року, а звернувся до суду тільки 27 березня 2020 року року, тобто з пропуском встановленого законодавцем строку позовної давності. Разом з тим, позивач просив поновити йому строк звернення до суду у зв`язку з поважними причинами, а саме у зв`язку із перебуванням на лікуванні, що підтверджується копією медичного документу, в якому лікарем вказано діагноз і період лікування ОСОБА_3 (а.с.11-13). Крім того, перебування позивача на лікуванні в період з 05 грудня 2019 року, тобто в період спливу строку позовної давності, підтверджується наданою позивачем довідкою Комунального некомерційного підприємства «Коломийський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Коломийської районної ради» №2022/01-05/01 від 02 грудня 2020 року.
З огляду на вищезазначене апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_3 було пропущено строк звернення до суду з поважних причин.
Безпідставними, на думку апеляційного суду є й доводи представника апелянта про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, з огляду на таке.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.).
Апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи містяться вищеперелічені докази, зокрема, договір про надання правової допомоги, квитанція до прибуткового касового ордера, що свідчать про оплату гонорару у розмірі 6 000 грн, акт виконаних робіт (а.с.14,15, 30-31). А тому у суду були підстави для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку ст. 141 ЦПК України витрат на професійну правничу допомогу.
Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає. 
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.
Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Косівського районного суду від 03 серпня 2020 року у даній справі – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               В.Д. Фединяк 

Повний текст постанови складено 10 грудня 2020 року.