П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/3951/20 
                                                                             Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстренко Н.М.  
Суддя-доповідач -  Курко О. П.   
16 листопада 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Курка О. П. 
суддів:  Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року  (м.Житомир) у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення завданої шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2020 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення завданої шкоди.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказану ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Відповідач правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну  скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлені та неоспорені  сторонами такі обставини.
Позивач просить стягнути з ОСОБА_1 140547 грн. завданої матеріальної шкоди.
У свою чергу, відповідно до наказу від 12.02.2019 №32 ОСОБА_1 , звільненого наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.12.2018 №692 з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу військової частини з 12.02.2019.
З позовною вимогою про відшкодування завданої матеріальної шкоди позивач звернувся лише 16.03.2020.
Обставинами, які зумовили звернення з даним позовом, стало те, що за результатами фінансового аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 від 20.02.2019 №234/3/5/аз представниками Центрального територіального управління внутрішнього аудиту встановлено факт дебіторської заборгованості у розмірі 140547 гривень 04 коп. за період з 01.04.2009 по 08.10.2012. Також були визначені рекомендації щодо прийняття рішення про відшкодування суми завищення вартості отриманих послуг з перевезення військової техніки та завищення обсягів виконання робіт по пранню білизни. По даному факту командиром військової частини НОМЕР_1 було призначено службове розслідування, результати якого затверджені наказом від 28.02.2019 № 28.  
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності поважних причин пропуску строку звернення до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Пункт 17 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;
Отже, військова служба є публічною службою.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
При визначенні початку перебігу строку звернення до адміністративного суду та, відповідно, вирішенні питання про дотримання чи порушення позивачем цього строку, суду, насамперед, слід з`ясувати, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як встановлено судом, на час встановлення позивачем факту завданої відповідачем шкоди державі була прийнята постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №636/93/14-ц, в якій суд дійшов висновку, що спори щодо відшкодування завданих державі збитків під час проходження військової служби розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №818/1688/16 (провадження №110892апп18), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Посилання позивача, що позов про стягнення з відповідача шкоди було подано до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, і лише 09.12.2019 Житомирським апеляційним судом ухвалено постанову про закриття провадження у справі, суд до уваги не приймає, оскільки підстав неможливості звернення до суду з позовом у місячний строк з дня, коли позивачу повинно було стати відомо, що такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, позивачем не зазначено.
Суд також наголошує, що висновок, що спірні правовідносини належать до таких, що виникли у зв`язку із завданням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби, зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі №818/1688/16.
Зокрема, судом касаційної інстанції вказано, що указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби.
Колегія суддів звертає увагу, що поважними причинами для поновлення строку на подання адміністративного позову визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Так, наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду мають суб`єктивний характер та не позбавляли останнього можливості звернутись до суду з даним позовом у встановлені КАС України строки.
Строк для звернення до суду з позовом у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби становить один місяць та починає обчислюватись з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Цей строк є спеціальним у спірних правовідносинах.
При цьому, підстав неможливості звернення до суду у місячний строк з дня виявлення факту завданих збитків позивачем до суду не надано.
Окрім того, Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що повторно звертаючись з позовною заявою до Житомирського окружного адміністративного суду про стягнення з ОСОБА_1 шкоди, пропустила строк у зв`язку з відсутністю у бюджетній установі видатків на сплату судового збору.
Вказані обставини, на думку суду, не є поважними, оскільки Військова частина утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору. Суд вважає, що невжиття суб`єктом владних повноважень своєчасних заходів щодо виділення коштів для сплати судового збору чи перерозподілу наявних кошторисних призначень не може вважатися поважною підставою для поновлення строку.  
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено поважних підстав, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких об`єктивних перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справи "Стаббігс на інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії").
У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.
Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа "Олександр Шевченко проти України", заява №8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" №11681/85 визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).
За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність поважних причин пропуску строку звернення до суду, а відтак наявність підстав для повернення позовної заяви без розгляду.
Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.      
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  16 листопада 2020 року.

Головуючий	 	 	Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.