Справа № 167/693/20 	Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І. 	
Провадження № 22-ц/802/1023/20  Категорія: 83 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
12 жовтня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І., 
секретар Концевич Я. О.,
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника третьої особи Кузіна Є. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «ПриватБанк» про зняття арешту з майна за апеляційними скаргами відповідача Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Приватного акціонерного товариства «ПриватБанк» на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 13 серпня 2020 року,-
ВСТАНОВИВ:
У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - РВ ДВС ЗМУМЮ) третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору –АТ КБ «ПриватБанк» про зняття арешту з нерухомого майна.
Посилався на те, що у травні 2020 року йому стало відомо про обтяження належного йому на праві власності нерухомого майна на підставі постанови головного державного виконавця РВ ДВС ЗМУМЮ.
На його письмове звернення Рожищенський РВ ДВС ЗМУМЮ повідомив, що виконавче провадження, у якому накладено арешт на його майно, завершене 26.03.2015 на підставі ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Відкритих виконавчих проваджень щодо нього на даний час не має.
Вважає, що арештом його майна відповідач порушує гарантовані законом права власника, тому просив зняти арешт з нерухомого майна, накладений постановою ВП 33664950 від 31.07.2012 головним державним виконавцем ВДВС Рожищенського РУЮ.
Рішенням Рожищенського районного суду від 13.08.2020 позов задоволено. Постановлено зняти арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рожищенського районного управління юстиції Кисіля Д.В. в рамках ВП 33664950.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач Рожищенський РВ ДВС ЗМУМЮ та третя особа на стороні відповідача , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ КБ «ПриватБанк» подали апеляційні скарги, у яких просять рішення суду скасувати, відмовити у задоволенні позову.
Рожищенський РВ ДВС ЗМУМЮ зазначає в апеляційній скарзі про помилкове застосування судом положень частин 1, 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження, в межах якого накладено арешт, не було закінчене на підставі ст. 49, а було завершене та виконавчий лист повернутий стягувачу, а рішення суду залишилось невиконаним.
АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором, укладеним між ним та банком, має невиконані зобов`язання. Банк є стягувачем за виконавчим листом, виданим судом, проте, позивач звернувся з позовом не до банку, а до виконавчої служби, яка є неналежним відповідачем.
Позивач ОСОБА_1 у відзивах на апеляційні скарги Рожищенського РВ ДВС ЗМУМЮ, АТ КБ «ПриватБанк», зазначає про наявність в матеріалах справи актуальної інформації про наявність належного позивачеві на праві власності нерухомого майна. Вказує на необхідність застосування статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» при вирішенні даного спору.
АТ КБ «ПриватБанк» у поданому відзиві вказує, що позивач обрав неналежний спосіб захисту права,звернувся до неналежного відповідача з позовом, що підтверджується практикою Верховного Суду.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду належить скасувати з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що арешт нерухомого майна позивача ОСОБА_1 порушує його права власника та суперечить частинам 1, 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
Такий висновок суду є помилковим.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 ЗУ «Про виконавче провадження»).
Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час винесення постанови про арешт майна боржника ( далі Закон), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача; у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону).
Відповідно до частини першої статті 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.
Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені статтею 50 Закону, зокрема: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Згідно з частиною другою статті 57 Закону арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Згідно зі статтею статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження.
Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 в справі № справа № 740/3240/18 (провадження № 61-13512св19) та інших.
За таких обставин вимоги позивача про зняття арешту з майна у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувача є безпідставними, а викладені у відзивах на апеляційні скарги доводи про наявність підстав для зняття арешту на підставі статті 50 Закону ґрунтуються на неправильному тлумаченні змісту цієї норми .
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
З матеріалів справи вбачається, що позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, звернувся з позовом до органу державної виконавчої служби, державним виконавцем якої накладено арешт в інтересах стягувача АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи дії (бездіяльність) державного виконавця неправомірними.
Із системного аналізу приписів статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», розділу VII ЦПК України, захист права у зв"язку з накладеним арештом на майно шляхом пред`явлення позову належить іншим особам, а не сторонам виконавчого провадження. Арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог закону з боку органів державної виконавчої служби, належить розглядати за правилами розділу VII ЦПК України, шляхом оскарження дій державного виконавця. 
Також вказуючи, що підстави для арешту майна відсутні, відповідач не заявляв позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого накладено арешт, і перед яким він має невиконані кредитні зобов`язання.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на норми матеріального та процесуального права, які належить застосовувати до спірних правовыдносин та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень частини І статті 376 ЦПК України , підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з вищевикладеного на підставі статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
У зв`язку із задоволенням апеляційних скарг відповідача РВ ДВС ЗМУМЮ, третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» та постановленням рішення про відмову у задоволенні позовних, на підставі ч. І статті 141 ЦПК України із позивача ОСОБА_1 на користь РВ ДВС ЗМУМЮ належить стягнути сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 1261 грн. 21 коп. , та на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1260 грн.
Керуючись статтями 367, 376, 382, 383, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:
Апеляційні скарги відповідача Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Приватного акціонерного товариства «ПриватБанк» задовольнити.
Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 13 серпня 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «ПриватБанк» про зняття арешту з майна.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ПриватБанк» 1260 грн. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 1261,21 грн. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий        

Судді: