Постанова
Іменем України                                       
22 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 754/7953/16
провадження № 61-16035св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
представник ОСОБА_1  - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва, у складі судді Клочко І. В.,              від 02 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії судів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Борисової О. В., від 29 вересня 2020 року.

Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки кредитором спадкодавця.
Свої вимоги АТ КБ «ПриватБанк»мотивувало тим, щоміж                                         АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 15 червня 2006 року укладено кредитний договір, згідно з яким позичальнику надано кредит у розмірі        35 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором між кредитором, боржником і відповідачем ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, у відповідності до якого було передано в іпотеку майно - квартиру АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 помер. Станом на день смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 83 227, 99 доларів США, з яких 34 663, 95 доларів США заборгованість за кредитом; 47 024, 04 доларів США заборгованість за відсотками; 1 540 доларів США заборгованість з комісії. 
Спадкоємцями ОСОБА_4 є відповідачі. 
Із урахуванням викладеного, позивач просив позов задовольнити, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIVPGA0000089П         від 15 червня 2006 року у розмірі 21 075, 87 доларів США звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах та виселити відповідачів із вказаної квартири.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги заявлені банком до  ОСОБА_2 не підлягають до задоволення з тих підстав, що кредитором не надано доказів того, що ОСОБА_2 дійсно є спадкоємцем померлого боржника. З вимогами до ОСОБА_2 позивач звернувся з пропуском строків, передбачених статтею 1281 ЦК України. Згідно розрахунку заборгованості останній платіж по договору був здійснений 22 червня 2009 року, тобто право вимоги в банку виникло ще в 2009 році, а строк кредитного договору закінчився 15 червня 2010 року, проте останній не пред`явив свої вимоги до ОСОБА_2 протягом одного року від настання строку вимоги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , районний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки строк кредитного договору закінчився             15 червня 2010 року, однак із цим позовом позивач звернувся лише у червні 2016 року.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 змінено. Викладено мотивувальну частину рішення в частині зазначених позовних вимог у редакції постанови суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок районного суду про те, що позивачем пропущено встановлений статтею 1281 ЦК України строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця є помилковим, оскільки позивач 02 серпня 2014 року, тобто протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, звернувся до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку статті 1281 ЦК України.
Посилання районного суду як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 на той факт, що строк кредитного договору закінчився 15 червня 2010 року, проте позивач не пред`явив свої вимоги до ОСОБА_2 протягом одного року від настання строку вимоги, є недоречними, оскільки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .       11 вересня 2014 року до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась відповідач ОСОБА_2 , а тому висновок районного суду про те, що кредитором не надано доказів того, що ОСОБА_2 дійсно є спадкоємцем померлого боржника є помилковим.
Водночас у спірних правовідносинах своєчасне пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця через нотаріальну контору не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено загальні строки позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга           АТ КБ «ПриватБанк», в якій заявник просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 липня 2018 року у справі 522/31199/13-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі 357/9126/17-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази               (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
АТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що при вирішенні спору судами не було враховано, що загальний строк позовної давності за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, переривався шляхом пред`явлення позовів до суду. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 серпня 2011 року у справі № 2-334/2011 позов банку до божника задоволено, стягнуто заборгованість за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням боржником взятих на себе зобов`язань. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2014 року у справі № 754/19310/13-ц позов банку до боржника (іпотекодавця) та іпотекодавця задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки від імені відповідачів, виселено відповідачів із спірного нерухомого майна. Звернувшись до суду із цим позовом у червні 2016 року, кредитор не пропустив загальний строк позовної давності. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2020 року справу за позовом                АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки кредитором спадкодавця призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті судових рішень судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Окрім того, суди мали б відмовити у відкритті провадження у справі з підстав, визначених статтею 186 ЦПК України, оскільки позивач уже звертався із аналогічним позовом до боржника та іпотекодавця у              справі № 754/19310/13-ц, який було задоволено. 
У поданому відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3  посилається на те, що при вирішенні спору суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду із цим позовом, про який було заявлено стороною спору. Позивачем не було надано належним чином завірених копій судових рішень Деснянського районного суду міста Києва                    від 02 серпня 2011 року у справі № 2-334/2011, від 03 березня 2014 року у справі № 754/19310/13-ц. Окрім того, позивач не посилався на зазначені судові рішення при зверненні до суду із цим позовом, а також з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції у цій справі.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
15 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», яке згідно наказу Міністерства фінансів України № 519 від 21 травня 2018 року змінило зазву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KIVPGA0000089П, у відповідності до якого позичальник отримав кредит у вигляді поновлюваної лінії у розмірі 26 120 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 15 червня 2006 року до 15 червня 2010 року.
12 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно з якою пункт 1.1 кредитного договору викладено в іншій редакції.
Відповідно до зазначеної додаткової угоди банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 15 червня 2006 року по 15 червня 2010 року включно, у вигляді поновлювальної лінії в розмірі 37 540 доларів США.
Позивачем виконані умови договору, надано кредитні кошти. У свою чергу позичальник зобов`язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у визначений договором строк, а також виконати інші свої зобов`язання згідно з договором.
ОСОБА_4 порушив умови договору в частині виконання обов`язку з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка нарахована банком станом на дату смерті позичальника у розмірі 83 227, 99 доларів США, з яких: 34 663, 95 доларів США - заборгованість за кредитом;                             47 024, 04 доларів США - заборгованість за відсотками;                                          1 540 доларів США - заборгованість з комісії.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № KIVPGA0000089П від 15 червня 2006 року між позивачем, позичальником та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, у відповідності до якого банку передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1 .
12 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, у зв`язку з укладанням між банком та позичальником додаткової угоди № 1 від 12 липня 2007 року до кредитного договору.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
Згідно матеріалів спадкової справи № 1060/2014 щодо майна померлого ОСОБА_4 , 02 серпня 2014 року позивач звернувся до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку статті 1281 ЦК України.
11 вересня 2014 року до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась відповідач ОСОБА_2 
23 березня 2015 року позивач повторно звернувся до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори з претензією в порядку статті 1281 ЦК України.
27 березня 2015 року П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою надано позивачу відповідь, у відповідності до якої банк повідомлено про факт звернення з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою,        третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.
Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України (у редакції, чинній на час відкриття спадщини) та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.
Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.
Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто,            стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.
Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. 
Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовнадавність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. 
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).
АТ КБ «ПриватБанк»на протязі шести місяців з дня смерті позичальника ОСОБА_4 (12 квітня 2014 року), а саме 02 серпня 2014 року, направило до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори претензію до спадкоємців в порядку статті 1281 ЦК України.
Судами встановлено, що відповідно до кредитного договору № KIVPGA0000089П, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк»та              ОСОБА_4 , кінцевий строк виконання зобов`язання - 15 червня 2010 року.
Змінивши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції та залишивши його в іншій частині без змін, апеляційний суд виходив із того, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки із позовом до суду з вимогами до відповідачів як спадкоємців позичальника та як іпотекодавців АТ КБ «ПриватБанк»звернулося у червні 2016 року, тобто поза межами загального строку позовної давності, передбаченого         статтею 257 ЦК України.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки        (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). 
Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 до суду першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що строк кредитування закінчився 15 червня 2010 року, а згідно наданого позивачем розрахунку останній платіж за кредитним договором здійснено 22 червня 2009 року.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
Переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.
При цьому позовна давність переривається саме пред`явленням позову, а не постановленням судового рішення. 
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду           від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження                          61-3872св18).
У касаційні скарзі заявник послався на те, що строк позовної давності переривався, а тому позивачем не було порушено трирічний строк звернення до суду із цим позовом до відповідачів. В обґрунтування своїх доводів АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 серпня 2011 року у справі № 2-334/2011, яким позов банку до божника задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням боржником взятих на себе зобов`язань, а також на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2014 року у справі № 754/19310/13-ц, яким позов банку до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки від імені відповідачів, виселено відповідачів із спірного нерухомого майна.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У зв`язку із зверненням АТ КБ «ПриватБанк» у 2011 році до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором           від 15 червня 2006 року строк позовної давності за вимогами до основного боржника перервався, перебіг цього строку почався заново. 
За життя ОСОБА_4 АТ КБ «ПриватБанк» реалізувало своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2014 року у справі                             № 754/19310/13-ц позов банку задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки іншій особі від імені відповідачів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2006 року на суму 961 186,13 доларів США. 
Дійшовши висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, апеляційний суд не дослідив питання переривання такого строку шляхом пред`явлення кредитором позову до боржника та іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, не встановив дату звернення до суду із таким позовом. 
Враховуючи вищезазначене, висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи, оцінка доводів учасників справи не може вважатись належною, а висновки апеляційного суду обґрунтованими.
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Оскільки вказані недоліки, допущені апеляційним судом, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, встановити момент переривання строку позовної давності за вимогами іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки та момент завершення цього строку.
Керуючись статями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 рокускасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара  	
 	С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович