ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 жовтня 2020 року
м. Харків
Справа № 638/7004/18
Провадження № 22-ц/818/4623/20 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Кругової С.С.,
Суддів Тичкової О.Ю., Пилипчук Н.П.,
Учасники справи :
Позивач -                Кредитна спілка «Істок»,
Відповідач -            ОСОБА_1 ,                           
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року (суддя - Цвірюк Д.В.), -
в с т а н о в и в :
У травні 2018 року представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором ДКХ-1896 від 24 жовтня 2017 року у сумі 72 676,55 грн. та судовий збір у розмірі 1762 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 24.10.2017р. між Кредитною Спілкою «Істок» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір ДКХ-1896, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 30 000 грн. та зобов`язався його повернути в повному обсязі та у терміни, встановлені Кредитним договором з терміном дії договору 12 календарних місяців, до 24.10.2018 року, зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 0,001% річних. Плата за надання кредиту становить 40,27 грн. щоденно. Позивач належним чином виконав зобов`язання, передбачені умовами Договору. У зв`язку з порушенням умов Кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту згідно з графіком, 24.01.2018 року відповідачу було надіслано лист-попередження про наявність заборгованості та з вимогою погашення заборгованості по кредитному Договору, однак у добровільному порядку заборгованість не сплачена відповідачем. 26.12.2017 року сторонами договору внесено до нього зміни шляхом укладення додаткового договору №1 до Кредитного договору, згідно якого плата становить 161,09 грн. Крім того, зазначає, що умовами договору встановлено, що у разі порушення позичальником виконання зобов`язань зі сплати платежів за Договором, повернення суми боргу відбувається з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за Договором.
На підставі викладеного позивач просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості по кредитному договору у загальному розмірі 72 676,55 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту – 26 999,93 грн., заборгованості по платі за надання кредиту – 22 069,15 грн., заборгованості по відсоткам – 0,15 грн., інфляційних нарахувань – 1 668,35 грн., 100% річних – 16 938,97 грн., штрафу у розмірі 5000 грн. а також судовий збір. 
Справа розглянута за відсутності сторін.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року позовну заяву Кредитної спілки «Істок» задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» суму по кредитному договору ДКХ-1896 від 24.10.2018 року у загальному розмірі 72 676,55 грн., з яких заборгованість по кредиту 26 999,93 грн., заборгованість за платою – 22 069,15 грн., заборгованість по нарахованим відсоткам 0,15 грн., інфляційні нарахування 1 668,35 грн., 100% річних 16 938,97 грн., штраф 5000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.  
В обгрунтування апеляційної скарги  ОСОБА_1  зазначає, що він є курсантом Харківського Національного Університету Повітряних Сил ім. І.Кожедуба, учасником АТО. За кредитним договором від 24.10.2017 року він отримав 30000 грн. Зазначав, що додатковий договір №1 від 26.12.2017 року він не підписував; Відповідач вважає, що додатковий договір є нікчемним, оскільки в односторонньому порядку позивач змінив умови договору про споживче кредитування. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Кредитної спілки «Істок» -Альохін О.О. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.09.2018 року року залишити без змін.
Кредитна спілка Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 24.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Кредитної спілки «Істок» із заявою на вступ до Кредитної спілки (а.с.11).
Того ж дня, 24.10.2017 року ОСОБА_1 прийнято до членів кредитної спілки. Відповідач сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок (а.с.12,14,15).
24.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Кредитної спілки «Істок» із заявою про отримання кредиту у розмірі 30000 грн. (а.с.16).
Того ж дня між Кредитною Спілкою «Істок» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір ДКХ-1896, згідно умов якого Кредитна Спілка «Істок» зобов`язалася надати позичальнику грошові кошти в сумі 30 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит і виконати свої обов`язки за договором у повному обсязі. Строк дії договору становить 12 календарних місяців – до 24.10.2018 року. 

Спілкою виконані взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ДКХ-1896 від 24.10.2017 року щодо видачі кредиту.
Пунктом 1.2. Кредитного договору сторони погодили, що строк дії договору становить 12 календарних місяців, тобто з моменту підписання цього Договору 24.10.2017 року і до 24.10.2018 року, але не може бути менше, ніж строк повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.
Відповідно до п.2.5. Кредитного договору, плата за надання кредиту становить 40,27 грн. щоденно.
26 грудня 2017 року сторони уклали Додатковий договір №1 до Договору про споживчий кредит №ДКХ-1896 від 24.10.2017 року, згідно з яким погодили, що плата за надання кредиту становить 161,09 грн.
Крім того пунктом 3.2., 4.1., 4.3., 4.7.3., 6.1. Кредитного договору передбачено, що процентна ставка за користування кредитом за даним договором становить 0,001% річних. Позичальник щомісячно сплачує Кредитору платіж, що складається з нарахованої плати, частини Кредиту та процентів за користування Кредитом, до дати та у розмірі, що вказані в Графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, наведеному в додатку до Договору, який є його невід`ємною частиною. Платежі проводяться Позичальником згідно із Графіком платежів в повному обсязі шляхом внесення готівки в касу або на зазначений в договорі рахунок. Повернення Позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за Договором, згідно ст.625 ЦК. Позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити нараховані зобов`язання в повному обсязі, згідно умов цього Договору.
Внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Договором станом на 30.04.2018 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 72 676,55 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту – 26 999,93 грн., заборгованості по платі за надання кредиту – 22 069,15 грн., заборгованості по відсоткам – 0,15 грн., інфляційних нарахувань – 1 668,35 грн., 100% річних – 16 938,97 грн., штрафу у розмірі 5000 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком. (а.с.33).
Як на підставу позовних вимог, Кредитна спілка «Істок» посилалася на те, що відповідач порушив умови кредитного договору, несвоєчасно погашав кредит. На виконання заходів досудового врегулювання спору відповідачу було направлено вимогу про погашення заборгованості, проте зобов`язання за договором відповідачкою не виконані. 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Висновок суду першої інстанції про те, що зобов`язання за кредитним договором №ДКХ-1896 від 24.10.2017 року відповідач належним чином не виконав, тому наявні підстави для стягнення з нього заборгованості за кредитом, - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Проте колегія суддів вважає, що позовні вимоги КС «Істок» слід задовольнити частково, з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, учасником бойових дій. Посвідчення відповідачу видане 19 березня 2015 року безтерміново та воно дійсно на всій території України (а.с.75). 
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.
Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває до теперішнього часу.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає підстави стверджувати, то у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.
Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.
У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.
Даний висновок суду узгоджується із відповіддю Генерального штабу Головного Управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу збройних сил України від 01.10.2015 року № 322/2/8417 відповідно до якого, виходячи з положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.
На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач є військовослужбовцем, учасником бойових дій, КС «Істок» не повинна була нараховувати ОСОБА_1 штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань та проценти за користування кредитом.
При цьому відповідно до ст. ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Кредитного договору №ДКХ-1896 від 24.10.2017 року та видаткового касового ордеру від 24.10.2017 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 30 000 грн. (а.с.17-19,30).
Зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав. Його заборгованість складає 72 676,55 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 26 999,93 грн., заборгованості по платі за надання кредиту – 22 069,15 грн., заборгованості по відсоткам – 0,15 грн., інфляційних нарахувань – 1 668,35 грн., 100% річних – 16 938,97 грн., штрафу у розмірі 5000 грн..
Разом з тим матеріали справи свідчать про те, що в листопаді 2017 року ОСОБА_1 на погашення кредиту сплатив 3 725 грн., з яких Кредитна спілка «Істок» 3000,07 грн. здійснювала погашення основної суми кредиту та 724,93 грн. зараховувалася як плата за надання кредиту (а.с.33-34).
Плата за надання кредиту за своїм характером фактично є процентами за користування кредитом, тому нараховувалася відповідачу безпідставно з урахуванням п. 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»
Усього відповідачем сплачено на погашення суми кредиту 3725 грн. Ці кошти повинні спрямовуватися на погашення тіла кредиту, оскільки до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Оскільки матеріали справи містять докази, що підтверджують його статус відповідача, як учасника бойових дій, колегія суддів вважає за необхідне застосувати у спірних правовідносинах пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.
Отже, зазначеним вище Законом заборонено нарахування штрафних санкцій за порушення умов договору кредиту.
Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року № 6-1746цс16.
Разом з тим, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» не звільняють військовослужбовців від виконання зобов`язання за кредитним договором повністю.
З ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» підлягає стягненню заборгованість за Договором про споживчий кредит № ДКХ 1896 від 24.10.2017 року у розмірі 26275 грн. (30000грн. -3725 грн.).
Заявлений позивачем розмір заборгованості підлягає зменшенню на розмір сплачених відповідачем платежів у період дії особливого періоду (плати за надання кредиту), що узгоджуються з положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц, провадження № 61-16144св18.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
При цьому не заслуговують на увагу посилання КС «Істок» на Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що кредитна спілка виступає фінансовою організацією, що надає фінансові послуги, при цьому фінансовою послугою є операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третьої особи за власний рахунок або за рахунок цієї особи з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, адже позивач трактує норми даного закону вибірково.
Так, згідно п.3 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Тобто, позивачем надано фінансовий кредит, а не особисті кошти члену кредитної спілки, тому пільги військовослужбовців поширюються на всі зобов`язання перед підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, відповідно, кредитні спілки не є виключенням.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням вказаного, апеляційна скарга  ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року зміні, а позовні вимоги Кредитної спілки «Істок» частковому задоволенню.
З ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» підлягає стягненню заборгованість за Договором про споживчий кредит № ДКХ 1896 від 24.10.2017 у розмірі 26275 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позов заявлено на загальну суму 72676,55 грн, задоволено позовні вимоги в сумі 26275 грн, що складає 36,15 % (26275,0х100:72676,55).
Враховуючи те, що при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн. поверненню позивачу підлягає сума 636,96 грн.(1762 грн. :100*36,15). 
Проте ОСОБА_1 , на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору як особа, яка має статус учасника бойових дій.
Тому Кредитній спілці «Істок» слід компенсувати понесені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 636,96 грн. (36,15% від 1762 грн.) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за рахунок держави. 
Разом з тим, при подачі апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2643 грн. Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. При подачі апеляційної скарги відповідачем судовий збір не сплачувався на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Отже, з Кредитної спілки «Істок» в дохід держави слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 63,5% від 2643=1678,31.
На підставі п.10 ч.1 ст. 141 ЦПК України судова колегія визначає різницю до сплати позивачем в дохід держави 1041,35 грн (1678,31 -636,96).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  -  задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року - змінити.
Позовні вимоги Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованість за Договором про споживчий кредит № ДКХ 1896 від 24.10.2017 року у розмірі 26275 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з Кредитної спілки «Істок» (ІПН 26364449, місцезнаходження: 65049, Одеська область, м.Одеса, Адміральський проспект,7) в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1041,35 (одна тисяча сорок одна ) гривня (тридцять п`ять) коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді       О.Ю. Тичкова

Н.П. Пилипчук