Справа № 161/16287/20 	Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1264/20  Категорія: 47 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
18 грудня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Матвійчук Л. В., Осіпука В.В., 
секретар Ковалько О. М.
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідачів Мельник О. М., Сітовської Л. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України, Міністерства юстиції України, Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, Державної судової адміністрації України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги - Міністерства розвитку громад та територій України, Луцька міська рада про визнання дій неправомірними та відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2020 року, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України, Міністерства юстиції України, Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, Державної судової адміністрації України про встановленням невідповідності дій та відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування.
Просила суд: встановити невідповідність дій Офісу Генерального прокурора при утворенні Луцької місцевої прокуратури вимогам статті 9 Закону України «Про прокуратуру», наслідком яких є недопустимість усіх доказів, зібраних на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №42013020010000450; 
встановити невідповідність дій уповноважених осіб Національної поліції вимогам статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» при утворенні територіального органу поліції в місті Луцьку, наслідком яких є недопустимість усіх доказів, зібраних на стадії досудового розслідування у кримінальному внесеному до ЄРДР за №42013020010000450;
встановити невідповідність бездіяльності уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора , а саме: незабезпечення виконання ухвали слідчого судді від 10.09.2013 щодо внесення відомостей до ЄРДР за ч.2 ст. 189 та ст.182 КК України, ухвали Луцького міськрайонного суду від 13.12.2012 вимогам статті 13 Конвенції;
встановити невідповідність бездіяльності уповноважених осіб Національної поліції, а саме: невнесення відомостей до ЄРДР за її заявою від 23.08.2013 за ст.182 та ч. 2 ст. 189 КК України вимогам статті 214 КПК України, не встановлення та не проведення допиту осіб, які вимагали у неї кошти щодо мети, мотивів та підстав вчинення ними вимагання коштів, обрання неефективного та неадекватного засобу правового захисту слідчим її прав; 
визнати в цілому невідповідність дій та бездіяльності прокурора при здійсненні прийнятті її заяви від 23.08.2013 та здійснені процесуального керівництва у кримінальному провадженні за даною заявою вимогам статті 2 КПК України та статті 13 Конвенції;
встановити невідповідність дій та бездіяльності державної організації Судова адміністрація України вимогам Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» при здійсненні державної реєстрації юридичної особи «Луцький міськрайонний суд Волинської області», наслідком яких гарантований КПК України судовий контроль за діями органів досудового розслідування у справі відразу був просто теоретичним та не надав перспективи успіху швидкого поновлення порушених прав;
встановити невідповідність бездіяльності уповноважених осіб Міністерства юстиції вимогам Правил; 
встановити невідповідність бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини пункту 12 статті 13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»;
стягнути з Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України, Міністерства юстиції України, Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини, Державної судової адміністрації України, шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 гривень, заподіяної невідповідними національному законодавству та міжнародним актам, рішеннями, діями та бездіяльністю службових осіб прокуратури та досудового розслідування при прийнятті та реєстрації її заяви від 23.08.2013 про вчинене кримінальне правопорушення відносно неї та не здійсненням протягом 7 (семи) днів досудового розслідування, вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 та ст. 182 КК України.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.10.2020 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України , Міністерства юстиції України, Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, Державної судової адміністрації України , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги - Міністерства розвитку громад та територій України, Луцька міська рада про відшкодування шкоди , завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування, у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Роз`яснено ОСОБА_1 щодо її права на звернення в суд з вищевказаними позовними вимогами, в порядку ст.303 КПК України та КАС України.
Не погоджуючись з ухвалою суду позивач  ОСОБА_1   подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у відзиві на апеляційну скаргу вказує на законність ухвали суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Інші учасники справи не скористалися своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з положеннями статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин крім справ, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесені до компетенції адміністративних, господарських судів, кримінального провадження чи до провадження в справах адміністративні правопорушення.
З матеріалів справи вбачається, що позивач  ОСОБА_1 у позовній заяві заявила вимоги щодо визнання невідповідності дій Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України, Міністерства юстиції України, Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, Державної судової адміністрації України та про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування. 
Визначаючи підсудність справи, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади. Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання неправомірними дій суб"єктів владних повноважень та відшкодування моральної шкоди.
Відповідачами у справі є посадові особи органу державної влади - суб`єкта владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства.
Отже, зважаючи на предмет спору у даній справі, характер спірних правовідносин, що склалися між сторонами, а також суб`єктний склад учасників спору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір належить до юрисдикції адміністративного суду.
Разом з тим, висновок суду про те, що позивач  ОСОБА_1 оскаржує дії та бездіяльність суб`єктів владних повноважень при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні не відповідає змісту заявлених вимог.
Відповідно до викладених у позовній заяві ОСОБА_1 обставин, остання, викладаючи зміст позовних вимог, зазначає у розділі ІІІ позовної заяви, що її скарги на дії слідчих у кримінальному провадженні були предметом розгляду слідчих суддів Луцького міськрайонного суду.
Незважаючи на це, як зазначає позивач ОСОБА_1 , Генеральний прокурор, як службова особа юридичної особи публічного права, не забезпечив належного нагляду за додержанням законів та ефективності слідства.
З наведеного вбачається, що позивачем оскаржуються дії Генерального прокурора, як посадової особи юридичної особи публічного права - суб`єкта владних повноважень, а тому і ці вимоги належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, апеляційний суд дійшов висновку, що ця вимога також має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 766/10783/16-ц.
Відповідно до положень частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, ухвалу суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови та виключити з другого абзацу резолютивної частини ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2020 року у даній справі вислів «в порядку ст. 303 КПК України» 
Враховуючи викладене, керуючись статтями 367, 368, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -
постановив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.
Виключити з другого абзацу резолютивної частини ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2020 року у даній справі вислів «в порядку ст. 303 КПК України»
В решті ухвалу суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Головуючий         

Судді: