Дата документу 20.10.2020 Справа № 311/491/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №311/491/20        Головуючий у 1 інстанції: Задорожко Д.А.
Провадження № 22-ц/807/3232/20        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2020 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Онищенка Е.А.
при секретарі: Бабенко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року про закриття провадження по справі за позовом  ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок агресії Російської Федерації проти України,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У лютому 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наприкінці лютого - початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України. Внаслідок бойових дій відповідача значно погіршилася економічна ситуація в Україні.
Вказував, що він, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими, на його звичному способі життя, призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, оскільки він змушений був йти на військову службу, переривати своє звичне проживання та спілкування з сім`єю, перебувати у зоні проведення бойових дій, а не мирно працювати та заробляти собі на життя, кожного дня піддаватися ризику загибелі чи поранення, при цьому ОСОБА_1 був поранений, та втратив 25% працездатності. 
Таким чином, внаслідок збройної агресії Російської Федерації йому завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Російської Федерації, яку він оцінив у розмірі 800000 грн.
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року з урахуванням ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 16 вересня 2020 року про виправлення описки, провадження по справі закрито. 
Закриваючи провадження суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди у розмірі 800000 грн. не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Також, суд виходив з того, що письмової згоди від відповідача, відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України, від Посольства Російської Федерації, до суду не надходило, а отже, Російська Федерація не надавала згоди щодо обмеження імунітету від юрисдикції Василівського районного суду Запорізької області. 
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 року та направити справу для продовження розгляду. 
В обґрунтування своєї апеляційної скарги скаржник посилається на преамбулу Статуту ООН яка закріплює принцип суверенної рівності усіх членів ООН, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, ОСОБА_3 Заключний акт Наради по безпеці та співробітництву в Європі та Будапештський меморандум. Зазначає, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно незаконно анексувавши частину території України, а саме частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, ОСОБА_3 заключного акут наради по Безпеці та співробітництву в Європі та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російської Федерацією. А отже, Російська Федерація не є державою, яка сумлінно виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання, і не може посилатись на імунітет від судового переслідування в України, який випливає із статті 2 Статуту ООН. Крім того, відсутність юридично обґрунтованих підстав для російської Федерації посилатись на імунітет також випливає із ОСОБА_3 заключного акту наради по безпеці та співробітництву в Європі, а саме: держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. З огляду на наведене, скаржник вважає висновок суду першої інстанції помилковим. Також, в апеляційній скарзі зазначається, що суд, вказавши, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, не вказав, в порядку якого судочинства, підлягає розгляду позов ОСОБА_1 . 
Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання (а.с. 85), до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив справу розглядати без участі його та його представника (а.с. 68). За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зазначеним вимогам, судове рішення не відповідає. 
Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.
Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.
Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Відповідно до частини четвертої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.
У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.
Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди.
В оскаржуваній ухвалі, суд першої інстанції з посиланням на відповідні норми законодавства вірно вказав на те, що відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.
Разом з цим статтею 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).
Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.
Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.
Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Закриваючи провадження по справі, суд першої інстанції в порушення наведених норм міжнародного права як перед вирішенням питання про відкриття провадження, так і після відкриття провадження у справі не з`ясував, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави Російської Федерації на розгляд спору в судах України. Суд лише обмежився констатацією відсутності інформації про надання компетентним органом Російської Федерації згоди на пред`явлення ОСОБА_1 позову до Російської Федерації.
З`ясування цього питання має істотне значення для вирішення справи, від якого залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії, оскільки за відсутності такої згоди за нормами ЦПК України іноземна держава не може набути правового статусу відповідача у справі.
До аналогічних висновків у подібних справах незмінно доходить Верховний Суд у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19); від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19); від 03 червня 2020 року у справі № 711/14/19 (провадження № 61-12536св19).
Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Встановлено, що в оскаржуваній ухвалі, суд керувався саме вищезазначеною нормою, вказавши, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Разом з тим, за приписами ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.  
В порушення вищенаведених вимог процесуального законодавства, закриваючи провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, судом першої інстанції не було роз`яснено позивачеві до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. 
Враховуючи вищезазначене, судова колегія приходить до висновку, що винесена ухвала суду не може вважатися законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню з направленням справи до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно із п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В силу вимог ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права,які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити. 
Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2020 рокуу по цій справі – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 21 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: