ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 260/1670/19 пров. № А/857/9042/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Качмара В..Я., Мікули О.І., 
з участю секретаря                                     Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, - 

суддя в 1-й інстанції – Іванчулинець Д.В.,
час ухвалення рішення – 13.07.2020 року, 15:23 год.,
місце ухвалення рішення – м.Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 16.07.2020 року, 

                                                    в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 р. № 1137ц його звільнено із Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 18.10.2019 р. Зазначає, що жоден із відомчих організаційно-розпорядчих документів не містить посилання про проведення атестації прокурорів Генеральної прокуратури України саме кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, як того вимагає Закон № 113-ІХ. Звертає увагу, що закріплені форми типових заяв (додаток 2 до Порядку атестації № 221) не кореспондуються з вимогами пунктів 9-11 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ, оскільки були затверджені організаційно-розпорядчим документом, яким регламентовано проведення атестації кадровими комісіями Генеральної прокуратури України, а не Офісу Генерального прокурора. Зазначає, що погоджуючись з положеннями Порядку атестації № 221 він свідомо повинен порушити вимоги чинного законодавства та основні засади діяльності прокуратури. Також звертає увагу, що його на підставі поданої ним заяви про переведення до офісу Генерального прокурора не було допущено до проведення атестації. Натомість, було прийнято оскаржуваний наказ від 17.10.2019 № 1137ц про звільнення з посади з Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). При цьому, ані Закон України «Про прокуратуру», ані Закон №113-ІХ, ані Порядок проходження прокурорами атестації не передбачає ототожнювання понять «подання заяви у довільній формі» поняттю «не подання заяви взагалі». Крім того, вважає, що процедуру реорганізації, а саме перетворення Генеральної прокуратури України з урахуванням її організаційно - правової форми “Державна організація (установа)” в Офіс Генерального прокурора прямо заборонено законодавством. В даному випадку відбулося лише перейменування назви органу прокуратури. 
Учасники справи в судове засідання не з-явилися, належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи, і оскільки їхня явка в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, апеляційний розгляд справи проведено у їхній відсутності.
Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксування процесу не здійснювалося оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися. 
Судом встановлено, що наказом Генеральної прокуратури України від 14.08.2019 р. № 677ц позивача було призначено на посаду заступника начальника управління матеріально-технічного забезпечення Департаменту інформаційних технологій, документального та матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України.
25 вересня 2019 р. набув чинності     Закон України № 113-ХІ від 19.09.2019 р. “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури”.
На виконання Закону України № 113-ХІ від 19.09.2019 р., наказом Генерального прокурора України № 221 від 03.10.2019 р., затверджено Порядок проходження прокурорами атестації.
14 жовтня 2019 року позивач надіслав Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора, такого змісту: “Враховуючи проведення реорганізації (ліквідації) Генеральної прокуратури України, прошу перевести мене на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора. 
З умовами та процедурами проведення атестації, визначеними у Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора 03.10.2019 № 221, ознайомлений, але не погоджуюсь, оскільки вони суперечать діючому законодавству України та ратифікованими Україною міжнародним Конвенціям, які мають вищу юридичну силу”. 
Разом з тим, наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 р. № 1137ц позивача звільнено із зазначеної посади Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 18.10.2019 р.
Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією     та законами України.
Так, 25.09.2019 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” №113-IX, (далі - Закон № 113-ІХ), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Відповідно до п. 6 Розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої     статті 51 Закону України "Про прокуратуру".
За приписами п. 7 Розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ, прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим     Законом     займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (п. 9 Розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-ІХ).
Згідно із п. 10 Розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-ІХ,     прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі)     мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.     У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
На виконання вимог Закону №113-ІХ, наказом Генерального прокурора України № 221 від 03.10.2019 р. затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок № 221).
Відповідно до п. 9 Порядку № 221, атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
Заява, вказана у пункті 9 Розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору     прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді (п. 10 Порядку № 221).
При цьому, положеннями п. 19 Розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ визначено, що     прокурори, які на день набрання чинності цим     Законом     займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої     статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови     настання однієї із наступних підстав, зокрема, неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк     заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
В даному випадку, як слідує із матеріалів справи, маючи намір бути переведеним до Офісу Генерального прокурора, 14.10.2019 р. позивач подав Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора, в якій зазначив, що враховуючи проведення реорганізації Генеральної прокуратури України, просить перевести його на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора. З умовами та процедурами проведення атестації, визначеними у Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора 03.10.2019 № 221, ознайомлений, але не погоджується, оскільки вони суперечать діючому законодавству України та ратифікованими Україною міжнародним Конвенціям, які мають вищу юридичну силу.
Разом з тим, наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 р. № 1137ц позивача звільнено з посади заступника начальника управління матеріально-технічного забезпечення Департаменту інформаційних технологій, документального та матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 18 жовтня 2019 року.
При цьому, обґрунтовуючи правомірність оскаржуваного у даній справі наказу про звільнення позивача, представник відповідача зазначає, що надіслана позивачем Генеральному прокурору заява про переведення до Офісу Генерального прокурора за своїм змістом та формою не відповідає вимогам Порядку № 221, оскільки, зокрема у поданій заяві не зазначено про його бажання пройти атестацію, що свідчить про відсутність його волевиявлення щодо призначення до Офісу Генерального прокурора. Таким чином, позивачем не подано в установлений строк заяву затвердженої форми до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, що, в свою чергу, є обов`язковою умовою для призначення прокурорів до Офісу Генерального прокурора.
Позивач, обґрунтовуючи вимоги даного адміністративного позову, зазначає, що положення     Закону № 113-ІХ     позбавляють позивача прав та гарантій визначених     КЗпП України, а також грубо порушують ст. 43 Конституції України. Також зазначає, що положення п. 6,7 Розділу ІІ     Закону № 113-ІХ     звузили права позивача, порушили його право на повагу до приватного життя та мають дискримінаційний характер. Крім того, вказує, що згідно із формулюванням положень Закону № 113-ІХ працівники прокуратури лише вважаються попередженими про звільнення, а не є такими, що попередженні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що положення Закону № 113-ІХ на день ухвалення рішення у вказаній справі є чинними та неконституційними, у встановленому законом порядку, не визнавались.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, мотиви, якими ОСОБА_1 обґрунтовує протиправність та необхідність скасування оскаржуваного наказу, фактично свідчать про його незгоду із положеннями Закону № 113-ІХ, які, на його думку, порушують права та гарантії позивача, що визначені КЗпП України та Конституцією України.
Щодо посилань позивача на те, що затверджена форма заяви про переведення працівників до Офісу Генерального прокурора грубо порушує     ст. 43 Конституції України, то судом першої інстанції вірно зазначено, що форма такої заяви передбачена Порядком № 221, який, в свою чергу, затверджений наказом Генерального прокурора України № 221 від 03.10.2019 р.
При цьому, суд акцентує увагу на тому, що положення Порядку № 221 є чинними, а тому підстав для їх неврахування, на думку суду, відсутні.
З огляду на вище викладене, посилання позивача на те, що положення     Закону № 113-ІХ, а також Порядку № 221 звужують та порушують права позивача, на думку суду, не можуть бути підставою для задоволення даного адміністративного позову, адже відповідні положення є чинними, а тому підстави для їх неврахування в межах розгляду даної справи, відсутні.
Суд звертає увагу, що підстава для звільнення позивача визначена положеннями п. 19 Розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ та застосовується у випадку     неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк     заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
В даному випадку, заяви, зміст якої б відповідав би формі, що затверджена Порядком № 221, позивачем в установлений строк подано не було.
Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачем обґрунтовано визначено підставою для звільнення позивача     положення п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру”, адже зазначене передбачено положеннями     Закону № 113-ІХ, які, як уже зазначалось судом вище, є чинними та неконституційними не визнавались.
Суд також критично оцінює посилання позивача на те, що використання під час співбесіди майбутніх прокурорів офіційно не підтвердженої анонімної інформації суперечить принципам інформаційних відносин, адже вказані обставини жодним чином не стосуються підстав прийняття оскаржуваного у даній справі наказу.
Щодо доводів позивача про те, що кадрові комісії не мають повноважень на проведення атестації прокурорів Генеральної прокуратури України, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до п. 11 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Пунктом 3 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ передбачено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 р. № 233 затверджено Порядок роботи кадрових комісій, у якому зазначено, що кадрові комісії здійснюють свої повноваження на підставі п. 11, пп. 7 п. 22 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ, Закону України “Про прокуратуру” визначаються цим порядком та іншими нормативними актами.
Стосовно посилань позивача про звільнення його в період тимчасової непрацездатності, то суд зазначає, що відповідно до п. 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.
Суд звертає увагу, що норми Закону № 1697-VII та Закону № 113-ІХ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України.
Таким чином, враховуючи усі наведені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваний у даній справі наказ Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 року № 1137ц є таким, що прийнятий у межах, спосіб та порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування, на переконання суду, відсутні.
Відтак, відсутні підстави і щодо задоволення вимог про стягнення моральної школи, оскільки не доведено факту заподіяння такої позивачу. 
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду  -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року у справі № 260/1670/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 13 жовтня 2020 року