ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" грудня 2020 р.           Справа№ 911/1112/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Калатай Н.Ф.
суддів:            Поляк О.І. 
          Пономаренка  Є.Ю. 

за участю представників: не викликались 

розглянувши апеляційну скаргу          Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»
на рішення           Господарського суду Київської області від 31.07.2020 
у справі                    № 911/1112/20 (суддя Чонгова С.І.)
за позовом                    Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»
до                              Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро»
про                              стягнення 34  005,36 грн. 

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі  34  005,36 грн. за надані у період з січня 2017 року по березень 2019 року за договором складського зберігання насіння ріпаку № 245-Р/ЗБ/2016 від 01.08.2016, але неоплачені послуги.
У відзиві на позовну заяву (а.с. 136-140) відповідач просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі  6  153,00 грн.
Рішенням Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20 у задоволенні позову відмовлено. Крім того, до стягнення з позивача на користь відповідача присуджено 6  153,00 грн. витрат на правову допомогу.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:
- на виконання умов спірного договору відповідач передав на зберігання позивачу насіння ріпаку у кількості 30  805кг, що підтверджується складською квитанцією на зерно № 66 від 19.01.2017;
- заперечуючи проти позовних вимог позивача, відповідач вказує, що він отримав від позивача за рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2018 у справі № 910/1923/18 компенсацію вартості зерна, що зберігалось до 31.08.2017, в сумі 342  859,65грн.;
- судовими рішеннями у справі № 910/1923/18 встановлено, що Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» не виконало зобов`язання за спірним договором зберігання, а саме - не повернуло Товариству з обмеженою відповідальність «Спектр-Агро» ріпак 1 класу в кількості 30,805тон, тобто фактично зберігання не відбулося з вини зберігача, а отже у відповідача не виникло зобов`язань зі сплати за зберігання.
Задовольняючи вимоги відповідача про стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач надав суду належні докази на підтвердження отримання юридичних послуг, в той час як позивач не надав доказів щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись з рішенням, 31.08.2020 Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оспорюване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки, які викладені в рішенні, є такими, що не відповідають обставинам справи.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що зберігання за спірним договором не здійснювалось, оскільки факт знаходження зерна на зберіганні у позивача після 31.08.2017 підтверджується наявними у матеріалах справи доказами (складська квитанція № 66 від 19.01.2017, листом відповідача від 29.05.2018, яким останній повідомив про відмову від отримання зерна, повідомленням відповідача про списання ріпаку 1 класу зі зберігання № 142 від 03.04.2019, листом позивача від 01.07.2019 № 812, яким він повідомив відповідача, що станом на вказану дату залишок зерна, що знаходиться на зберіганні, складає 30,805 тон).
Крім того, апелянт зазначив про те, що сам відповідач у поданому відзиві визнає факт зберігання позивачем зерна в період з 01.01.2017 по 30.04.2017, а відтак, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні плати за зберігання за цей період.
Також апелянт зауважив на тому, що відповідачем не надано доказів фактичної оплати витрат на правничу допомогу, що є підставою для відмови в їх задоволенні, а також зазначив про те, що справа сторін є нескладною, а заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними з об`ємом робіт та складністю справи.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2020, справа № 911/1112/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Руденко М.А., Поляк О.І.
Розпорядженням № 09.1-08/3026/20 від 14.09.2020, у зв`язку з перебуванням судді Руденко М.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/1112/20. 
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2020 справа № 911/1112/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Пономаренко Є.Ю.,  Поляк О.І.
При дослідженні матеріалів справи та апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що подана заявником апеляційна скарга не відповідає вимогами ст. 258 ГПК України, яка встановлює вимоги до форми і змісту апеляційної скарги, оскільки апелянтом до апеляційної скарги не додано доказів сплати судового збору, з огляду на що ухвалою від 14.09.2020 апеляційну скаргу залишено без руху, апелянту надано час для усунення недоліків шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали доказів сплати судового збору в сумі 3  153,00 грн.
28.09.2020 від апелянта через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжне доручення № 2184948 від 22.09.2020 про сплату судового збору в сумі 3  153,00 грн.
З огляду на вказані обставини, ухвалою від 05.10.2020 колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді  Поляк О.І., Пономаренко Є.Ю.:
- Акціонерному товариству «Державна продовольчо-зернова корпорація України» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20;
- відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20;
- встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 19.10.2020;
-  сторонам роз`яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України  право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);
- зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20;
- учасникам судового процесу роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута  без повідомлення учасників справи.
Станом на 18.12.2020 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.
Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим суду).
Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2  102*100=210  200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді вказаної справи колегія суддів враховує, що предметом позову  у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 210  200,00 грн., і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
За правилом ч. 2 ст. 270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Враховуючи, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20 відкрите 05.10.2020, розгляд справи в суді апеляційної інстанції (з урахуванням вихідних днів) розпочався з 21.10.2020, апеляційна скарга має бути розглянута по 04.12.2020 включно.
Водночас, враховуючи перебування судді Калатай Н.Ф. у період з 09.11.2020 по 24.11.2020, на лікарняному, розглянути справу у визначені законом строки не виявилось за можливе.
Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

01.08.2016 відповідач як поклажодавець та Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (правонаступником якого є позивач) як зерновий склад уклали договір складського зберігання насіння ріпаку № 248-Р/ЗБ/2016 (далі Договір) (а.с. 8-19), у п. 1.1 якого погодили, що відповідач зобов`язаний передати зерно, а позивач зобов`язаний прийняти його на зберігання на умовах, визначених цим договором.
Кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються позивачем відповідачу  відповідно до умов цього Договору (п. 1.3 Договору).
Пунктами 4.4. та 4.8 Договору встановлено, що позивач приймає зерно за фізичною вагою, визначає його якість та видає відповідачу  супровідні документи з зазначенням якісних показників переданого на зберігання зерна згідно з Інструкцією про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженою наказом Мінагрополітики України  від 13.10.2008 № 661.
Позивач видає відповідачу складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після передачі зерна на зберігання (п. 3.2 Ддоговору).
Відповідно до умов Договору відповідач передав на зберігання позивачу насіння ріпаку у кількості 30  805 кг, що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією складської квитанції на зерно № 66 від 19.01.2017 (а.с. 21).
У п. 3.4 Договору сторони дійшли згоди про те, що після закінчення строку зберігання зерна, відповідач зобов`язаний забрати зерно з зернового складу не пізніше останнього дня граничного строку зберігання, вказаного у п. 12.1. Договору.
За змістом п. 12.1 Договору, строк зберігання зерна - до подання відповідачем вимоги про його повернення, але в усякому разі, повернення зерна відповідачу відбувається не пізніше 13.12.2016 (граничний строк  зберігання).
Згідно з п. 12.2 Договору граничний строк зберігання зерна, передбачений п. 12.1 Договору, у межах загального строку дії даного договору, може бути продовжений виключно шляхом укладення додаткової угоди до даного Договору.
03.07.2017 сторони уклали Додаткову угоду № 2 до Договору (а.с. 20), у якій дійшли згоди про внесення змін, зокрема до п. 12.1 Договору та виклали його в такій редакції: «строк зберігання зерна - до подання відповідачем вимоги про його повернення, але в усякому разі, повернення зерна відповідачу відбувається не пізніше 31.08.2017 (граничний строк  зберігання).
Відповідач сплачує вартість послуг позивача, пов`язаних з прийманням, очищенням, знезараженням та сушінням зерна при переданні такого зерна на зберігання з моменту видачі складського документу на таке зерно, а також сплачує вартість послуг позивача по зберіганню зерна щомісячно, до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому були надані послуги. Оплата здійснюється з розрахунку залікової ваги зерна. У випадку, якщо фактична вага зерна, внаслідок проведення доробки чи природного убитку відрізняється від залікової, що підтверджується відповідним актом-розрахунком, наданим відповідачу, оплата за зберігання з моменту підписання такого акту здійснюється з розрахунку фактичної ваги зерна, вказаній у такому акті (п. 9.4 Договору).
Згідно з п. 9.6 Договору позивач може виставляти рахунки на оплату наданих послуг. Відсутність рахунку позивача на дату оплати, визначену згідно цього Договору, не звільняє відповідача від обов`язків по оплаті вартості послуг позивача, якщо інше не буде встановлено додатковою угодою сторін. 
Відповідно до п. 9.8 Договору, сторони укладають і підписують акт приймання-передачі наданих послуг до 10 числа місяця, наступного за місяцем в якому були надані послуги. У випадку непідписання відповідачем акту приймання-передачі наданих послуг та ненадання мотивованої відмови від його підписання в зазначений вище строк, Акт приймання-передачі наданих послуг вважається підписаним, а послуги зазначені в акті наданими без зауважень з боку відповідача.
Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання (ч. 3 ст. 946 ЦК України).
З матеріалів справи слідує, що позивач направив відповідачу претензію № 80 від 21.01.2019 (а.с. 79) з вимогою погасити заборгованість у розмірі 29  846,68 грн., на яку відповідач направив відповідь на претензію № 33 від 31.01.2019 (а.с. 81-82), де зазначив, що претензія заявлена без відповідних правових підстав та є такою, що не підлягає задоволенню, відповідач не визнає законність вимог щодо сплати 29  846,68 грн. по причині того, що має місце порушення умов Договору зберігання саме з боку позивача, що відповідно підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2018 у справі № 910/1923/18.
Також позивач направив відповідачу претензії № 1629 від 15.11.2019, № 350 від 16.03.2020 щодо оплати вартості наданих за Договором послуг в сумі 34  005,36 грн., що підтверджуються доказами направлення, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 33-37).
Крім того, 13.03.2020 позивачем відповідачу для підписання було направлено акти виконаних робіт, датовані періодом з 31.12.2016 по 31.03.2019, та відповідні рахунки на оплату, що підтверджується описом вкладення, фіскальним чеком, а також накладною № 2900602185786 (а.с. 77-78).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить стягнути з відповідача основний борг в сумі 34  005,36 грн. за надані за Договором у період з січня 2017 року по березень 2019 року, але неоплачені послуги щодо зберігання вказаного вище насіння ріпаку у кількості 30  805 кг.
Суд першої інстанції в задоволенні позовних вимог відмовив у повному обсязі, що  колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України). 
Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. 
До окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом, застосовуються положення параграфа 1 глави 66 ЦК України (ст. 955 ЦК України).
Згідно з ст. 957 ЦК України  за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.
Відповідно до ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.
Згідно з п. 3.1 Договору позивач приймає від відповідача зерно, забезпечує кількісне і якісне його зберігання та здійснює відпуск зерна відповідачу.
Відповідно до п. 3.3 Договору відповідач зобов`язаний своєчасно розрахуватися за надані йому послуги з приймання, оформлення, зберігання, відвантаження зерна та надання додаткових послуг, пов`язаних із зберіганням зерна.
У пункті 6.1 Договору сторони передбачили, що не пізніше ніж за 10 робочих днів до запланованої дати відвантаження зерна, відповідач зобов`язаний письмово повідомити про це позивача. Кількість (вага), строки та спосіб відвантаження зерна (в тому числі - перелік транспортних засобів, водіїв та експедиторів) узгоджуються відповідачем з позивачем з урахуванням технічних можливостей позивача, погодних умов та інших факторів.
Відповідно до п. 6.2 Договору відповідач здійснює зазначене повідомлення позивача про намір відвантажити зерно шляхом надання Заяви на відвантаження зерна (форма Заяви - Додаток № 5 до даного Договору, що є його невід`ємною частиною).
Для отримання зерна відповідач зобов`язаний надати позивачу оригінал першого примірника складського документу на зерно, заяву на відвантаження зерна та довіреність на отримання зерна із зазначенням його кількості (п. 6.5 Договору).
За умовами п. 6.9 Договору відвантаження зерна здійснюється прозивачем за фізичною вагою і за фактичними показниками якості, сформованими відповідно до загальної партії зерна, що зберігається на Зерновому складі (з урахуванням положень п. 5.4. даного Договору).
Якість зерна підтверджується посвідченням про якість зерна за ф. 42, виданим лабораторією позивача (п. 6.10 Договору).
Відповідно до п. 6.15 Договору доказом виконання позивачем обов`язку з відвантаження партії зерна належної кількості та якості, є підписана представником поклажодавця товарно-транспортна накладна (ТТН), погашена складська квитанція, виправлення в тексті якої не допускається.
У разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність та відшкодовують завдані збитки, у порядку, передбаченому чинним законодавством України та умовами даного Договору. (п. 11.1 Договору).
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За умовами Договору позивач прийняв на себе зобов`язання повернути відповідачу зерно зі зберігання 
У п. 3.4 Договору сторони дійшли згоди про те, що після закінчення строку зберігання зерна, відповідач зобов`язаний забрати зерно з зернового складу не пізніше останнього дня граничного строку зберігання, вказаного у п. 12.1. Договору.
Водночас судовими рішеннями у справі № 910/1923/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення коштів (рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2018, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2019 та постановою Верховного суду від 24.07.2019 - примітка суду) встановлено, що ТОВ «Спектр-Агро» неодноразово, в тому числі безпосередньо під час розгляду справи, зверталося до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з вимогами повернути спірне насіння ріпаку у кількості 30  805 кг та з повідомленнями про невідповідність якості зерна, що підлягає поверненню, проте останнє  всупереч умовам Договору та положенням чинного законодавства не повернуло ТОВ «Спектр-Агро» зі зберігання зерно.
З огляду на вказані обставини, вищезгаданими судовими рішеннями встановлено, що ТОВ «Спектр-Агро» належними та допустимими доказами доведено порушення ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» зобов`язання за Договором, факт спричинення збитків, їх розмір та прямий причинний зв`язок між заявленою сумою збитків та діями ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», та стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ТОВ «Спектр-Агро» збитки в сумі 342  859,65 грн., які становлять вартість спірного насіння ріпаку у кількості 30  805 кг.
При цьому вказаними рішеннями встановлено, що з вимогами про повернення спірного насіння ріпаку зі зберігання ТОВ «Спектр-Агро» звертався до  ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» починаючи з серпня 2017 року.
За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справі № 910/1923/18 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, № 911/1112/20, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені в справі № 910/1923/18, зокрема той факт, що відповідач з серпня 2017 року звертався з вимогами до позивача щодо повернення спірного насіння ріпаку у кількості 30  805 кг, проте позивач в порушення умов Договору вказане насіння ріпаку позивачу не повернув, тобто факт порушення позивачем умов Договору, є преюдиційним і не потребує доведення в цій справі.
За змістом положень ч. 3 ст. 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Водночас за  змістом ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Виходячи з умов Договору та Додаткової угоди № 2, позивач мав повернути відповідачу спірне насіння ріпаку не пізніше 31.08.2017, чого не зробив, проте у цій справі, № 911/1112/20, позивач фактично вимагає стягнення з відповідача, в тому числі, плати за зберігання спірного насіння ріпаку у кількості 30  805 кг за період, у якій у порушення умов Договору, незважаючи на відповідні вимоги, вказане насіння ріпаку відповідачу не повертав (тобто за період з вересня 2017 року по березень 2019 року).
Отже, вчинення відповідачем всіх залежних від нього дій щодо отримання насіння ріпаку та порушення позивачем умов Договору та положень законодавства в частині його повернення відповідачу виключає можливість стягнення з нього плати за зберігання насіння ріпаку у період, у який позивач безпідставно утримував його та не повертав відповідачу, тобто у період з вересня 2017 року по березень 2019 року включно.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідач плати за зберігання у період  з січня 2017 року по серпень 2017 року колегія суддів зазначає таке.
Як умовами Договору, так і положеннями чинного законодавства встановлений обов`язок відповідача оплатити надані у цей період позивачем послуги зі зберігання.
Відповідно до п. 9.3 Договору тарифи на послуги позивача наводяться у Додатку № 1 до Договору і є складовою частиною цього Договору.
Згідно з ч. 1 ст. 74 України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 ст. 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Отже, тарифи на зберігання зерна встановлюються у Додатку № 1 до Договору, а на позивача покладається обов`язок доведення належними та допустимими доказами, якими у даному випадку є саме Додаток № 1 до Договору, відповідності заявленої до стягнення плати за зберігання тарифам, погодженим сторонами у Договорі.
Однак матеріали справи не містять Додатку № 1 до Договору, що унеможливлює перевірку судом правильності нарахування позивачем плати за зберігання та, відповідно, є підставою для відмови у позові.
При цьому слід врахувати, що з наданих позивачем актів здачі-приймання робіт (надання послуг) слідує, що вартість послуг позивач визначає виходячи з кількості тон, які перебувають на зберіганні протягом доби, однак з актів здачі-приймання робіт (надання послуг) у період з березня 2017 року по серпень 2017 року слідує, що на зберіганні у позивача перебувало зерно у кількості 30  805 кг, що відповідає кількості зерна, прийнятого позивачем на зберігання за складською квитанцією на зерно № 66 від 19.01.2017, у той час як актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 14 від 31.01.2017 та № 77 від 28.02.2017 за січень та лютий 2017 року визначено іншу кількість зерна (29  470 кг за січень 2017 року та 28  233 кг за лютий 2017 року), ніж та, яку передано на зберігання за вказаною вище складською квитанцією.
З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в сумі  34  005,36 грн. за надані за Договором у період з січня 2017 року по березень 2019 року, але неоплачені послуги.
Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за період до 30.04.2017 слід зазначити таке.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, що свідчить про те, що  перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду і у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, а лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
З огляду на вказане та враховуючи те, що у спірному випадку наявності визначених цивільним законодавством підстав для стягнення заборгованості за період до 30.04.2017 встановлено не було, строки позовної давності в даному випадку не застосовуються.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є вірним по суті і, незалежно від підстав відмови у позові, скасуванню не підлягає.
Щодо витрат відповідача на правову допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.
З матеріалів справи слідує, що відповідач просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в сумі 6  153,00 грн.
Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
На підтвердження факту понесення таких витрат відповідачем до матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії:
- укладеного між відповдіачем як замовником та адвокатом Білецькою Наталією Степанівною як адвокатом договору про надання правової (правничої) допомого від 21.01.2019, у п. 1.1 якого сторони погодили, що адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонам; за правову допомогу, передбачену в п. 1.2 договору, замовник сплачує адвокату винагороду у розмірі, визначеного додатками до цього договору (п. 1.2); умови та порядок розрахунків з адвокатом визначаються сторонами в додатках до цього договору (п. 4.1);
- додатку № 21 від 01.07.2020 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 21.01.2019, у якому погоджено вартість послуг адвоката;
- акту № 21 здачі-приймання наданих правових послуг за договором надання правової (правничої) допомоги від 07.07.2020, у якому сторони погодили, що загальна вартість наданих послуг складає 6  153,00грн.
Розмір гонорару адвоката за вказані вище послуги визначено відповідно до погодженої сторонами у додатку № 21 від 01.07.2020 ставки.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлюють, що:
- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;
- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачем  до суду першої інстанції не подавалося.
У апеляційній скарзі позивач заперечив проти стягнення з нього вказаних витрат, зазначивши про те, що:
- відповідачем не було надано документів, які свідчать про фактичну оплату гонорару адвоката, що є підставою для відмови у стягненні таких витрат;
- справа сторін є нескладною, а заявлені витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними з об`ємом робіт та складністю справи.
Щодо вказаних обставин колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.  1) ч. 2 ст. 126 ГПК України).
Вказана правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Крім того, в апеляційній скарзі позивач лише зазначає про те, що визначена у акті прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) вартість послуг згідно переліку із зазначенням кількості витраченого адвокатом часу на виконання відповідних робіт є неспівмірною із складністю даної справи, проте не доводить вказане жодними доказами.
Однак, колегія суддів вважає, що надані відповідачем документи в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування за рахунок позивача витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
З огляду на вказані обставини, витрати відповідача  на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції підлягають стягненню з позивача в сумі 6  153,00 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати позивача за подачу апеляційної скарги  покладаються на позивача.
Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2020 у справі № 911/1112/20.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в ч. 3 ст. 287 ГПК України.  
5. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/1112/20.

Головуючий суддя                                                            Н.Ф. Калатай 

Судді                                                                                О.І. Поляк

                                                                                Є.Ю. Пономаренко