Постанова                              
Іменем  України
 
23 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-2630/10
провадження № 61-7335св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт, дії якого оскаржуються - старший державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Долина Дмитро Володимирович,
заінтересована особа, стягувач - акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2019 року у складі судді Рум`янцевої Н. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 березня 2020 року у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Колосовського С. Ю., Серебрякової Т. В., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст заявлених вимог
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Долини Д. В. 
Скарга мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2010 року та додатковим рішенням від 22 грудня 2010 року, залишеними без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2011 року, розірвано кредитний договір №014/08-112/71751, укладений 18 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 . Стягнуто в солідарному порядку з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», заборгованість за кредитним договором в розмірі 243 922,59 грн.
Зазначене рішення набрало законної сили і перейшло на стадію примусового виконання, яке на підставі виконавчого листа № 2-2630 виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 20 березня 2011 року, здійснював Інгульський відділ державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
04 квітня 2019 року державним виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області Долиною Д.В. винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника, підставою чого названо наявність рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що він не знав про наявність відкритого виконавчого провадження, оскільки не отримував копії постанов Інгульського ВДВС, державним виконавцем порушено його право на заробітну плату, що погіршує фінансовий стан родини та у зв`язку з тим, що ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» пропустив строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання, просив:
визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Долини  Д. В. про відкриття виконавчого провадження №55209378 від 23 листопада 2017 року;
визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Долини  Д. В. про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 392,25 грн та витрат виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 55209378;
зобов`язати старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Долину Д. В. зняти арешт з рухомого та нерухомого майна та повернути стягнуті з нього грошові кошти.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, у задоволенні скарги представника скаржника                    ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Долини Д. В. - відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що відбулися зміни в законодавстві, а саме набрала чинності нова редакція Закону України «Про виконавче провадження», яким встановлено строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання протягом трьох років, а тому державним виконавцем правомірно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (5 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, згідно статті 12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років). Матеріали справи не містять та відповідно боржником та його представником необґрунтовано неправомірності дій з боку старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Долини Д.В. Разом з тим, примусове виконання рішення суду полягає у вчиненні саме державним виконавцем дій в їх сукупності на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених законом і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до закону. Імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»  закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, а тому вимоги в  частині визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 392,25 грн. та витрат виконавчого провадження не підлягають задоволенню. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги представника скаржника про зобов`язання старшого державного виконавця зняти арешт з рухомого та нерухомого майна та повернути стягнуті з нього грошові кошти, оскільки суд не вправі зобов`язувати державного виконавця чи іншу посадову особу до вчинення дій, які визначені Законом України «Про виконавче провадження» та можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.
Апеляційний суд, залишаючи без змін судове рішення суду першої інстанції виходив з того, що державний виконавець при прийнятті оскаржених постанов у повній мірі дотримався вимог чинних цивільного та виконавчого законодавств. Дії державного виконавця в частині застосування заходу примусового виконання є законними та обґрунтованими і повністю відповідають статті 10 Закону України «Про виконавче провадження».  
Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі
У квітні 2020 року ОСОБА_1   подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що не було враховано, що державний виконавець повинен був винести постанову про відкриття виконавчого провадження № 55209378 не 23 листопада 2017 року, а 22 листопада 2017 року, що призвело до порушення прав божника. В матеріалах виконавчого провадження відсутні докази направлення постанови про відкриття провадження на адресу ОСОБА_1 з повідомленням про вручення. 23 грудня 2015 року винесено постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 45668402 і до моменту отримання Інгульським ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області заяви про відкриття виконавчого провадження минуло 1 рік 10 місяців 28 днів, тому державний виконавець повинен був повернути стягувачу без прийняття до виконання виконавчий лист № 2-2630, виданого 20 березня 2011 року, у зв`язку із пропуском встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Зазначає, що норми Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання та Перехідні положення вказаного закону розповсюджуються виключно на виконавчі документи видані з дня прийняття цього Закону. Суди проігнорували, що в матеріалах виконавчого провадження відсутнє рішення суду про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на АТ «Райффайзен Банк Аваль». Ухвалою суду першої інстанції від 08 серпня 2019 року прийнято скаргу до розгляду, а справу розглянуто лише 17 грудня 2019 року, тобто через 4 місяці, що призвело до порушення процесуальних прав скаржника. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надано.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2020 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу № 2-2630/10 з суду першої інстанції. Касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).
У серпні 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду та 18 серпня 2020 року матеріали цивільної справи передані судді-доповідачу Дундар І. О. 
Ухвалою Верховного Суду України від 04 вересня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Миколаївського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суди встановили, що в березні 2010 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» пред`явив позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про дострокове розірвання кредитного договору, стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2011 року, розірвано кредитний договір №014/08-112/71751, укладений 18 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 243 922,59 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» відшкодування судового збору в сумі 850 грн і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 60 грн, та також суму судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2010 року, вирішено стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проводити в солідарному порядку.
29 березня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видані виконавчі листи, які ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» неодноразово пред`являв до виконання.
На підставі частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час видачі виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до відміток на виконавчому листі в останнє він був повернутий стягувачу 22 грудня 2015 року.
За змістом частин першої та третьої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа)строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.
Отже, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання спливав 22 грудня 2016 року.
Але, 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 521/21810/17 (провадження № 61-42207св18), від 29 січня 2020 року у справі № 344/19847/18 (провадження № 61-6732св19).
У постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) зроблено висновок, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Таким чином, постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам закону не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин у справі, яка розглядається, суд касаційної інстанції правомірно погодився із висновками суду першої інстанції про те, що строк пред`явлення наказу Господарського суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року було перервано у зв`язку з його пред`явленням до виконання 13 травня 2015 року, новий строк пред`явлення до виконання слід відраховувати з наступного дня після його повернення стягувачу. Останній отримав відмову 29 травня 2015 року, повторно подав заяву про примусове виконання рішення суду 23 листопада 2015 року, тобто з додержанням строку, встановленого статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження».
20 листопада 2017 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» знову пред`явив його до виконання та 23 листопада 2017 року державним виконавцем Інгульського ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-2630.
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробили обґрунтований висновок, що стягувач пред`явив виконавчий лист, виданий 29 березня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі № 2-2630/10 до виконання з дотриманням строків.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з судовим рішенням суду першої інстанції, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, в частині розгляду скарги щодо визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 392,25 грн та витрат виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 55209378 виходячи з наступного.
За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Частиною 2 статті 74 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19) Верховний Суд дійшов висновку, що «юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), і підстав для відступлення від неї не вбачається».
З огляду на викладене, спір з приводу правомірності дій державного виконавця при винесенні постанов про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Тому судам слід було закрити провадження у справі в частиніоскарження дій державного виконавця при винесенні постанов про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, оскільки спір в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом № 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі». Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 8 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. З огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, вона відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Великої Палати Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції».
Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України частково закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, у редакції Закону № 460-IX, роз`яснює ОСОБА_1 , що розгляд справи в частині оскарження дій державного виконавця при винесенні постанов про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій віднесено до юрисдикції адміністративного суду, протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови він може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що оскаржені судові рішення слід скасувати в частині оскарження дій державного виконавця при винесенні постанов про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та закрити провадження в цій частині. В іншій частині судові рішення законні та обґрунтовані,  підстав для їх скасування не вбачається.
Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 410, 414, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні скарги про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Долини Дмитра Володимировича про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 392,25 грн та витрат виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 55209378 скасувати.
Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Долини Дмитра Володимировича про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 392,25 грн та витрат виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 55209378закрити. 
В іншій частині ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 березня 2020 року залишити без змін. 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2019 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 16 березня 2020 року в скасованій частині втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар 
 
                                                                                      В. І. Журавель
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
                                                                                      М. М. Русинчук