ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" жовтня 2020 р.           Справа№ 910/775/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Куксова В.В.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Яковлєва М.Л. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 , 
на ухвалу Господарського суду міста Києва
від 10.06.2020 (повний текст складено 11.06.2020)
у справі № 910/775/20 (суддя Андреїшина І.О.)
за позовом: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 
до відповідачів: 
1) ОСОБА_2 
2) ОСОБА_1 
3) ОСОБА_3 
4) ОСОБА_4 
5) ОСОБА_5 
6) ОСОБА_6 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Євробанк" 
про відшкодування шкоди в розмірі 56 251 029,98 грн,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 задоволено клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зупинення провадження у справі. Зупинено провадження у справі №910/775/20 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 та постанови Північного апеляційного Господарського суду від 13.05.2019 у справі № 910/11027/18. Відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в задоволенні заяви про залишення позову без розгляду.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу від 10.06.2020 у справі №910/775/20 про зупинення провадження у справі і направити справу для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.
Підставою для скасування ухвали суду скаржник зазначив, що у справі №910/775/20 відповідачами до суду не подавалась заява про застосування строків позовної давності.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до порушення розумного строку розгляду справи.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 910/775/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Чорногуза М.Г., Кравчука Г.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 910/775/20. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи. Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза  М.Г. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/775/20.
22.07.2020 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано до суду апеляційної інстанції відзив, в якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі №910/775/20 без змін.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2020 для розгляду справи №910/775/20 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Яковлєв М.Л., Кравчук Г.А. 
Головуючий суддя Куксов В.В. перебував у відпустці з 10.08.2020 по 04.09.2020. 
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 у зв`язку з перебуванням судді Кравчука  Г.А. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/775/20.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020 для розгляду справи №910/775/20 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Яковлєв М.Л., Шаптала Є.Ю. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 910/775/20 прийняти до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Яковлєва  М.Л., Шаптали Є.Ю.
Згідно з ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1,5,6,8,9,12,18,31,32,33,34 частини першої статті 255 цього кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування шкоди за заподіяну ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" та його кредиторам шкоду в розмірі 56 251 029,98 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії та рішення відповідачів щодо кредитування без забезпечення, перевірки фінансового стану позичальника, постійної пролонгації договорів призвели до завдання шкоди банку, вкладникам та іншим його кредиторам, в тому числі і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивачем було подано клопотання про зупинення розгляду справи до перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 та постанови Північного апеляційного Господарського суду від 13.05.2019 у справі № 910/11027/18.
Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у редакції, чинній на момент звернення до суду, Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів. Кошти, стягнуті з пов`язаних із банком осіб як відшкодування шкоди, а також з небанківських фінансових установ, зазначених в абзаці першому цієї частини, включаються до ліквідаційної маси банку. У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Такі вимоги забезпечуються накладенням арешту на грошові кошти та майно осіб, до яких вони заявлені, у порядку забезпечення позову.
Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
Судова практика з розгляду даної категорії спорів, ініційованих Фондом у порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", перебуває на етапі становлення та формування, що породжує ряд правових проблем (невизначеностей), пов`язаних з правильним та однаковим застосуванням норм матеріального та/або процесуального права у спірних правовідносинах.
Так, в аналогічній справі №910/11027/18 (позов Фонду до пов`язаних осіб АБ "Укоопспілка" про стягнення завданої шкоди) колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалою від 22.10.2019 передала справу разом з касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зважаючи на наявність виключної правової проблеми, вирішення якої у цьому випадку є необхідним для забезпечення розвитку права, розумної передбачуваності судових рішень та формування єдиної правозастосовчої практики. Оскільки вирішення зазначених питань має важливе значення для розвитку судової практики, пов`язаної з економічним розвитком держави, банківського сектору економіки, а також добробутом громадян України, які постраждали через масове виведення банків з ринку, що відбувалося протягом останніх років.
На підставі наведеного, зважаючи на наявність у матеріалах даної справи заяви про застосування строків позовної давності, у зв`язку з існуванням виключної правової проблеми, пов`язаної з визначенням моменту початку перебігу позовної давності у спорах за позовами Фонду про відшкодування шкоди в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вирішення якої є предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №910/11027/18, керуючись статтями 42, 228 ГПК України, позивач просить суд зупинити провадження у справі № 910/775/20 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 у подібних правовідносинах у іншій справі № 910/11027/18.
Передаючи справу №910/11027/18 разом з касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вказала на наявність виключної правової проблеми, вирішення якої у цьому випадку є необхідним для забезпечення розвитку права, розумної передбачуваності судових рішень та відповідно формування єдиної правозастосовчої практики. Згідно з висновком суду виключну правову проблему становить питання щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме: з моменту виявлення операції та осіб, що заподіяли шкоду, і встановлення її розміру, чи з моменту завершення ліквідаційної процедури банку та складання ліквідаційного балансу. Касаційний суд також зазначив, що Фондом заявлено 12 таких позовів і на сьогодні у судах попередніх інстанцій триває розгляд спорів у подібних правовідносинах у справах: №910/9251/18, №910/11221/18, №910/12803/18, №910/10888/18, №910/12208/18, №922/2860/18, №910/14974/18, №910/15260/18, №922/3357/18, №910/7338/19, №910/7186/19.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду наголосив на тому, що на сьогодні судова практика з питань застосування цієї норми лише формується, оскільки в справі №910/11027/18 суди дійшли висновку про передчасність завдання шкоди банку, в зв`язку з не завершенням процедури ліквідації банку, а у справі №910/12803/18 у подібних правовідносинах Господарський суд міста Києва дійшов протилежних висновків, а саме, встановивши наявність підстав для задоволення позову на підставі частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виходив з пропуску Фондом позовної давності, тому передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду сприятиме становленню єдиної судової практики.
Як вбачається з ухвали Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 910/11027/18, Велика Палата Верховного Суду визнала за необхідне прийняти вказану справу до розгляду, оскільки вирішення цих питань має важливе значення для розвитку судової практики, пов`язаної з економічним розвитком держави, банківського сектору економіки, а також добробутом громадян України, які постраждали через масове виведення банків з ринку, що відбувалося протягом останніх років.
Відповідно до положень ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом із тим, згідно з приписами п. 3 ч. 1 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Пунктом 7 ч. 1 ст.228 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Згідно з приписами ч. 2 ст.315 Господарського процесуального кодексу України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
Як вбачається з матеріалів справи, саме Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, як позивач, є ініціатором даного судового процесу, вважаючи, що його права були порушені, за захистом яких він і звернувся до господарського суду, і саме позивач, розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, є ініціатором зупинення провадження у даній справі.
Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Частинами 1, 2 ст.2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до положень п. 5 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України до основних засад (принципів) господарського судочинства належить диспозитивність.
Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Таким чином, за вказаних обставин, зупинення провадження у даній справі сприятиме виконанню завдання господарського судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору, пов`язаного з відшкодуванням шкоди, завданої юридичній особі її посадовою особою, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Зважаючи на викладене і ту обставину, що правовідносини у даній  справі №910/775/20 є подібними правовідносинам у справі №910/11027/18, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі №910/775/20 до закінчення перегляду судового рішення у справі №910/11027/18 Великою Палатою Верховного Суду, з метою з`ясування правової позиції Великої Палати та забезпечення однакового правозастосування у спірних відносинах при вирішенні питання щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". 
Доводи скаржника, що у справі №910/775/20 відповідачами до суду не подавалась заява про застосування строків позовної давності судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки в даному випадку суд виходить з правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі та аналогічності таких правовідносин у справі №910/11027/18, а не з процесуальних питань у даній справі, що не суперечить вимогам статті 7 ч. 1 ст.228 Господарського процесуального кодексу України. 
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому ухвала Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі №910/775/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі №910/775/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.06.2020 у справі №910/775/20 - залишити без змін.
Матеріали справи №910/775/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                            В.В. Куксов 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                М.Л. Яковлєв