ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року	Львів	Справа № 460/2660/20 пров. № А/857/7641/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Затолочного В.С., Онишкевича Т. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Нор У.М., у м. Рівне у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, 

                                                       ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо неправильного нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу з 01.01.2014 по 07.02.2019 з встановленням базового місяця - січень 2008 року; зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 07.02.2019 з врахуванням проведеної виплати з встановленням базового місяця - січень 2008 року.
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду відповідачем виплачено суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 07.02.2019, однак вказані виплати неправильно нараховані внаслідок невірного визначення базового місяця у зв`язку із зміною розмірів грошового забезпечення. Позивач вважає, що відповідачем невірно взято до обрахунку січень 2014 року як базовий місяць при розрахунку індексу для проведення індексації грошового забезпечення, оскільки збільшення щомісячної грошової винагороди, яке не мало постійного характеру та змінювалось від 40 % до 60 % місячного грошового забезпечення, не впливає на розмір індексації грошового забезпечення. При нарахуванні індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду відповідачем неправильно було встановлено базовий місяць, що, відповідно, призвело до нарахування індексації грошового забезпечення у заниженому розмірі.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправними дії Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України щодо неправильного нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з січня 2014 року по березень 2018 року з встановленням базового місяця - січень 2008 року. Зобов`язано Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку у Збройних силах України донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2014 року по березень 2018 року з врахуванням проведеної виплати з встановленням базового місяця - січень 2008 року. В позові в частині визнання протиправними дій Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України щодо неправильного нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з березня 2018 року по 07 лютого 2019 року з встановленням базового місяця - січень 2008 року та зобов`язання Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 07 лютого 2019 року з врахуванням проведеної виплати з встановленням базового місяця січень 2008 року, - відмовлено.
Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку у Збройних силах України оскаржив рішення суду першої інстанції, просить в частині задоволення позову скасувати його та прийняти нове судове рішення про відмову в позові.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що проведення індексації грошового забезпечення перебуває у прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів. При цьому свої дії щодо непроведення індексації обґрунтовує покликанням на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року                № 248/3/9/1/2. Вказує, що позивач порушив строк звернення до суду, оскільки, проходячи військову службу та щомісячно отримуючи індексацію грошового забезпечення за оскаржуваний період позивач володів інформацією про нараховану йому суму індексації та встановлений базовий місяць для її розрахунку. 
Щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2014 року по січень 2016 року зазначає, що базовим місяцем позивачу, як і іншим військовослужбовцям, визначений січень 2014 року. Пояснює, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” та наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 № 595 “Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України”, яка виплачувалась позивачу у розмірі 20 % місячного грошового забезпечення з 01.04.2013, у розмірі до 40 % місячного грошового забезпечення з 01.09.2013 та у розмірі до 60 % з 01 січня 2014 року, є об`єктом індексації. 
Таким чином вважає, що при нарахуванні індексації позивачу базовим місяцем слід рахувати січень 2014 року, а не січень 2008 року, як просить позивач.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав. 
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 01.08.1988 проходив військову службу у різних військових частинах, що підтверджується Витягом з послужного списку (а.с.16) та відповідно до наказу начальника Головного управління персоналу – заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 384 від 27.12.2018 був звільнений з військової служби у запас за підпунктом “б” пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу. Наказом начальника Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 07.02.2019 № 31 був виключений зі списків особового складу Рівненського зонального відділу ВСП у ЗСУ, з усіх видів забезпечення (а.с.15).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 у справі № 460/2299/19, яке набрало законної сили 09.01.2020, позов ОСОБА_1 до Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України задоволено повністю: визнано протиправними дії Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних Силах України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 01.01.2016 по 07.02.2019 індексації грошового забезпечення; зобов`язано Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку у Збройних Силах України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 07.02.2019.
На виконання рішення суду відповідачем було нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 07.02.2019 в сумі 40538,27 грн (а.с.38). Зазначені обставини позивачем не заперечуються.
При цьому, нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивача проведена із застосуванням базового місяця - січень 2014 року (а.с.30).
Не погодившись із порядком проведеного нарахування індексації грошового забезпечення позивач 16.03.2020 звернувся до відповідача, просив нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 07.02.2019 з врахуванням проведеної виплати із встановленням базового місяця - січень 2008 року (а.с.17).
Відповіддю від 27.03.2020 № 948 відповідач повідомив, що відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 16.04.2015 № 10685/0/14-15/10, від 09.06.2016 № 252/10/136-16 та від 08.08.2017 № 78/0/66-17 під час нарахування відповідної індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 07.02.2019 згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 у справі № 460/2299/19 базовим місяцем рахувався січень 2014 року у зв`язку із збільшенням щомісячної грошової винагороди з 40 % до 60 %. Вказано, що при такому підвищенні розмір грошового забезпечення перевищує суму індексації і вважається базовим (а.с.18).
Вважаючи, що при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивачу невірно встановлено базовий місяць - січень 2014 року у зв`язку із збільшенням розміру грошового забезпечення за рахунок інших його складових, без зміни розміру посадового окладу, в той час як базовим місяцем повинен вважатися місяць, в якому підвищена тарифна ставка (посадовий оклад) за посадою, яку позивач займав в січні 2008 року, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення позивача є січень 2008 року, в якому постановою № 1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців, а не січень 2014 року. При цьому, суд зауважив, що оскільки щомісячна грошова винагорода не носить постійного характеру, не була основною та змінювалась (збільшувалась), а з 01.03.2018 скасована, тому така складова грошового забезпечення не повинна впливати на розмір індексації грошового забезпечення.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки позивачем не оскаржується в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, то предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення в частині задоволених позовних вимог.
Згідно приписів ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон України № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закону України № 2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закону України № 1282-XII).
Статтею 1 Закону України № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст. 2 Закону України № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ч. 1 ст. 4 Закону України № 1282-XII).
Частинами 1, 2 ст. 5 Закону України № 1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону України № 1282-XII).
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078 в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 06.02.2003 № 491-ІV.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 п. 4 Порядку № 1078).
Згідно з п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №9-рп/2013 (далі - Рішення № 9-рп/2013) за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Як зазначено Верховним Судом у постановах від 19.06.2019 справа №825/1987/17, 20.11.2019 справа № 620/1892/19, 05.02.2020 справа № 825/565/17 індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Відтак, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому КМУ порядку, а саме відповідно до Порядку №1078. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України № 1282-XII, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Згідно з п. 5 Порядку № 1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
З аналізу вказаних норм, слідує, що місяць, в якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Разом з цим, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, то базовий період не змінюється, а сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018 (далі - Постанова № 1294), встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені Додатком №1 до Постанови № 1294.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач у своїй відповіді від 27.03.2020 № 948 покликається на те, що у зв`язку із збільшенням щомісячної грошової винагороди з 40 % до 60 % базовим місяцем було визначено – січень 2014 року (а.с.18).
Суд апеляційної інстанції критично оцінює такі висновки відповідача, оскільки абзацом 5 п. 5 Порядку №1078 передбачено, що у разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
Таким чином, щомісячна додаткова грошова винагорода не впливає на розмір індексації грошового забезпечення, відтак січень 2014 року не повинен визначатися як базовий місяць при нарахуванні суми індексації позивачу грошового забезпечення з 01.01.2014 по 07.02.2019.
Як встановлено судом першої інстанції, що зміна посадових окладів з урахуванням періоду проходження військової служби позивача відбулась у січні 2008 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294. Надалі розмір посадового окладу було змінено 01.03.2018 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що базовим місяцем вважається місяць, в якому підвищена тарифна ставка (посадовий оклад) військовослужбовця за посадою, яку він займає. Визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), яка вперше відбулась у січні 2008 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007, місяці, у якому відбулося збільшення розміру посадового окладу штату. При цьому, загальна сума збільшення грошового забезпечення перевищила суму індексації нараховану в цьому місяці і відповідно до абзаців 1 і 2, пункту 5 Порядку № 1078 січень 2008 року став базовим місяцем для нарахування індексації заробітної плати позивача.
В такому ж порядку нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовця, яке відбулося у березні 2018 року, відповідно до наказу Міністерства оборони України від 01.03.2018 № 90 «Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України».
Разом з цим судом не встановлено, що підвищення грошового доходу позивача у січні 2016 року перевищило суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу та яка мала нараховуватися із базового місяця - січень 2008 року.
Відтак, базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення позивача є січень 2008 року, в якому постановою № 1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців, а не серпень 2014 року чи січень 2016 року.
Водночас, суд першої інстанції вірно зауважує, що оскільки щомісячна грошова винагорода не носить постійного характеру, не була основною та змінювалась (збільшувалась), а з 01.03.2018 скасована, тому така складова грошового забезпечення не повинна впливати на розмір індексації грошового забезпечення.
Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що за період з січня 2014 року по березень 2018 року позивачу нарахування індексації здійснювалось неправильно та призвело до нарахування індексації грошового забезпечення у заниженому розмірі, оскільки при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивачу невірно був встановлений базовий місяць у зв`язку зі зміною розмірів грошового забезпечення.
Покликання апелянта на відсутність виплати такої індексації з огляду на відсутність бюджетних коштів, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, з огляду на наступне.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення).
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 23.03.2002 № 5-рп/2002 суд зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності громадян, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
У спірному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу без проведення остаточного розрахунку, а саме: позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення.
Як на підставу для ненарахування позивачеві індексації грошового забезпечення за спірний період відповідач також покликається на роз`яснення Міністерства соціальної політики України.
Однак, право позивача на нарахування та отримання індексації грошового забезпечення гарантується Законом, у зв`язку з чим листи Міністерства соціальної політики України, на який покликається відповідач, не є нормативно-правовими актами та не можуть застосовуватися відповідачем.
Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Виплата індексації доходів є складовою грошового забезпечення.
При цьому, поняття “грошове забезпечення” і “заробітна плата”, які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовця охоплюється застосованим в частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням “законодавство про оплату праці” та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.
Такий висновок узгоджується з позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 804/496/18 та Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 360/3359/19.
Суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 460/2660/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 09.12.2020